Справа № 464/8605/24 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І. 
Провадження № 22-ц/811/3743/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
17 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
секретаря Гаврилюк Я.Ю. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мельника Андрія Володимировича на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 вересня 2025 року в складі судді Дулебка Н.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради, за участі третьої особи Автогаражного кооперативу №4 Галицького району міста Львова, про визнання права власності в порядку спадкування,-
встановив:
У грудні 2024 року представник позивачки ОСОБА_1 – адвокат Мельник А.В. звернувся до суду з позовом до Львівської міської ради, за участі третьої особи Автогаражного кооперативу №4 Галицького району міста Львова, про визнання права власності в порядку спадкування.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишилось спадкове майно, а саме гаражний бокс № НОМЕР_1 , що знаходиться в гаражному кооперативі №4 Галицького району м. Львова за адресою: АДРЕСА_1 . 
З метою прийняття спадщини звернулась, як спадкоємець першої черги, до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої заведено спадкову справу №27/2018. Зазначила, що ОСОБА_2 був членом автогаражного кооперативу №4 Галицького району міста Львова, повністю виплатив пайові внески та йому належить гаражний бокс № НОМЕР_1 у цьому кооперативі. 
Діти померлого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовились від прийняття спадщини, звернувшись з відповідними заявами до приватного нотаріуса, тому ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем першої черги майна померлого чоловіка відповідно до ст. 1261 ЦК України. 
25.09.2024 позивачка звернулася до приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, однак їй було відмовлено у вчинення нотаріальних дій у зв`язку з відсутністю належним чином оформлених оригіналів документів або їх дублікатів, що підтверджують право власності на нерухоме майно, видані на ім`я ОСОБА_2 . 
За життя ОСОБА_2 не отримав свідоцтва про право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 , розташований у автогаражному кооперативі №4 Галицького району м. Львова, за який повністю сплатив пайові внески, відсутність у спадкодавця державної реєстрації права власності на нерухоме майно унеможливлює оформлення спадкоємцями спадкових прав у нотаріальному порядку. 
У зв`язку з тим, що не може отримати свідоцтва про право на спадщину за законом на гаражний бокс, змушена звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування,
Просив визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування право власності на гаражний бокс № НОМЕР_1 , що знаходиться в гаражному кооперативі №4 Галицького району м. Львова за адресою: м. Львів, вул. Вулецька, 13. 
Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 24 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Львівської міської ради, за участі третьої особи – Автогаражного кооперативу №4 Галицького району міста Львова, про визнання права власності в порядку спадкування – відмовлено.
Рішення суду оскаржив представник позивачки ОСОБА_1 – алвокат ОСОБА_5 , з рішенням не погоджується, вважає таке незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що ОСОБА_1 є дружиною померлого ОСОБА_2 та єдиним спадкоємцем першої черги за законом, оскільки діти спадкодавця відмовилися від прийняття спадщини, що підтверджується матеріалами справи.
Звертає увагу, що наявність перешкод оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку підтверджується відмовою нотаріуса у вчиненні відповідної нотаріальної дії.
Позивачка неодноразово зверталася до голови автогаражного кооперативу для вступу в кооператив, як спадкоємець члена кооперативу, отримала відповіді правління кооперативу про відсутність заперечень щодо успадкування гаража № НОМЕР_1 та можливість прийняття у члени кооперативу, однак для цього правління вимагає надати документ про право власності на спадкове майно.
ОСОБА_2 , як член авто гаражного кооперативу № 4 Галицького району м. Львова, який знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Вулецька, 13 повністю виплатив пайові внески та йому належав гаражний бокс № НОМЕР_1 у цьому кооперативі.
Стверджує, що суд першої інстанції, у контексті висновку про те, що гаражний бокс не є нерухомістю, а тимчасовою спорудою, покликається на будівельні норми, що втратили чинність.
Зважаючи на те, що гаражний бокс не можливо перемістити у просторі без зміни його конструктивних елементів, такий є нерухомою річчю. Крім цього, у боксі міститься таке інженерне забезпечення, як електропостачання та освітлення, стрічковий фундамент, бетонна підлога та металева покрівля.
Не погоджується з висновком суду про те, що на момент відкриття спадщини у спадкодавця не існувало та не могло існувати зареєстрованого права власності на гаражний бокс, а лише право користування, що не входить до складу спадщини, оскільки спадкодавець виплатив усі пайові внески, тому враховуючи положення ЗУ «Про кооперацію» та ЗУ «Про власність», який діяв на момент будівництва гаражного боксу та сплати внесків, спірний гаражний бокс належав останньому.
Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 вересня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Учасники справи будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання 17 березня 2026 року не прибули, представник відповідача Львівської міської ради подав клопотання про відкладення розгляду справи, інші учасники не повідомили про причину неявки.
На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися. 
За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що визначальною умовою для державної реєстрації прав власності на будь який об`єкт є визначення його статусу, а саме того, чи є цей об`єкт нерухомим майном, якщо об`єкт є рухомим майном, то такий не підлягає державній реєстрації.
Так, на відміну від нерухомого майна, переміщення якого неможливе без знецінення та зміни призначення, тимчасові споруди виготовляються з полегшених збірних конструкцій та встановлюється без улаштування заглибленого фундаменту тощо. 
Металевий гараж (тимчасова споруда) – це споруда для зберігання транспортних засобів з терміном експлуатації, встановленим правовстановлюючим документом (рішенням міської ради або виконавчого комітету), яка виконується з полегшених металоконструкцій і встановлюється тимчасово. Металеві гаражі не є нерухомістю, не мають капітального фундаменту і є тимчасовими спорудами.
Таким чином, основною відмінністю постійного (капітального) гаража від тимчасового (металевого) є наявність фундаменту.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що спірний гараж не є нерухомим майном у розумінні ст. 181 ЦК України, оскільки є збірно-розбірною металевою конструкцією та не має ознак капітальної споруди, право власності на такий гараж не підлягає державній реєстрації як на об`єкт нерухомого майна, тому не може бути предметом спадкування у порядку, передбаченому для нерухомих речей.
Оскільки на момент відкриття спадщини у спадкодавця не існувало та не могло існувати зареєстрованого права власності на вищевказане майно, а лише право користування, що не входить до складу спадщини відповідно до вимог статей 1216, 1218 ЦК України, тому у задоволенні позову суд відмовив.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, судова колегія виходить з такого.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 28.03.2018, виданого Галицьким районним у місті Львові відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області (а.с. 7-8).
Відповідно до Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі та довідки приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Львівської області Юрчук І.А. №89/02-14 від 16.09.2024, після смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 заведено спадкову справу №27/2018, спадкоємцем майна померлого є його дружина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9-10).
Відповідно до довідки Автогаражного кооперативу №4 Галицького району м. Львова від 02.08.2018, ОСОБА_2 , який був членом цього кооперативу, належить гаражний бокс № НОМЕР_1 , який знаходиться в межах відведеної кооперативу земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до рішення про відвід земельної ділянки Львівською міською радою №524 від 18.10.1973, пайовий внесок сплачено повністю (а.с. 20).
Як вбачається з копії спадкової справи №27/2018, відкритої після смерті ОСОБА_2 , у такій наявна інформація про спадкове майно, серед якого, гараж № НОМЕР_1 у Автогаражному кооперативі №4 Галицького району м. Львова за адресою: м. Львів, вул. Вулецька, 13, щодо якого нотаріус зверталася до ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» відносно виготовлення технічного паспорта (а.с. 134). 
Як зазначалося вище, спадкоємцем майна ОСОБА_2 є його дружина ОСОБА_1 , оскільки діти померлого ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовились від прийняття спадщини, звернувшись із відповідними заявами до приватного нотаріуса (а.с. 22-23).
Відповідно до листа приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Юрчук І.А. від 25.09.2024 №92-01-16 для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в частині, що стосується спадкування нерухомого майна, ОСОБА_1 роз`яснено про необхідність надання оригіналів документів або їх дублікатів, які підтверджують право власності на нерухоме майно, виданих на ім`я спадкодавця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у разі відсутності таких документів, які підтверджують право власності на спадкове майно, роз`яснено право звернення до суду (а.с. 24).
Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24.10.2018, спадщина на яку видано ОСОБА_1 свідоцтво, складається з грошових вкладів з відповідними до них відсотками та компенсаційними виплатами, що зберігаються на рахунках у ПАТ «Кредобанк» (а.с. 140).
Зазначені обставини визнаються сторонами, відтак в силу ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
Звертаючись із позовними вимогами, позивачка ОСОБА_1 свої вимоги зводить до того, що вона є єдиним спадкоємцем першої черги майна померлого чоловіка, при цьому, після смерті ОСОБА_2 , залишилось спадкове майно, а саме гаражний бокс № НОМЕР_1 , що знаходиться в гаражному кооперативі №4 Галицького району м. Львова за адресою: м. Львів, вул. Вулецька, 13, нотаріусом їй було відмовлено у вчинення нотаріальних дій у зв`язку з відсутністю належним чином оформлених оригіналів документів або їх дублікатів, що підтверджують право власності на нерухоме майно, видані на ім`я ОСОБА_2 , оскільки, за життя ОСОБА_2 не отримав свідоцтва про право власності на гаражний бокс, відсутність у спадкодавця державної реєстрації права власності на нерухоме майно унеможливлює оформлення спадкоємцями спадкових прав у нотаріальному порядку, тому звернулася до суду з позовом про визнання права власності на майно в порядку спадкування.
Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Колегія суддів виходить з того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.. 1218 ЦК України).
Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).
Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.
Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.
У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).
Дійсно позивачка ОСОБА_1 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_2 .
Частина 5 ст. 1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).
У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Таким чином, суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного правам чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведене узгоджуєтьсяз правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження№ 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження№ 12-186гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження№ 14-338цс18) та від 04 червня2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження№ 12-304гс18).
Іншими словами, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав (ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону).
Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).
Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-888цс16, вирішуючи спори, що випливають з правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України та тривають до цього часу, суди, вирішуючи питання про набуття права власності на майно, відповідно до положень статті 5 цього Кодексу повинні виходити з положень законодавства, яке діяло на час виникнення правовідносин, повинні встановити час та підстави виникнення права власності, з`ясувати чи відноситься майно до нерухомих речей та чи підлягає воно реєстрації відповідно до законодавства, яке діяло на той час та на момент виникнення спору.
При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності, та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини.
Іншими словами, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.
За життя ОСОБА_2 не оформив право власності на гаражний бокс, протилежних доказів стороною позивача, не надано.
В свою чергу, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Так, відповідно до частини четвертої статті 21 Закону України «Про кооперацію» право власності членів кооперативу - фізичних осіб на свою загальну частку успадковується.
У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 червня 1991 року № 5 «Про практику розгляду судами цивільних справ, пов`язаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» роз`яснено, що у справах про право на пай і на гараж судам належить виходити з того, що член ГБК, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом (стаття 15 Закону України «Про власність»).
У разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які, підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди (п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 5 «Про судову практику у справах про спадкування»).
Таким чином, необхідною умовою набуття права власності на гараж є повна сплата пайових внесків членом гаражного кооперативу.
Разом з цим, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що спірний гараж не може бути об`єктом спадкування, відтак вимоги про визнання права власності за рішенням суду на такий, у порядку спадкування, не підлягають задоволенню.
Зокрема, колегія суддів погоджується з тим, що виключною правовою проблемою у спірних правовідносинах є питання розмежування капітальної споруди, як нерухомого майна та тимчасової споруди, виготовленої з полегшених зібраних конструкцій без улаштування заглибленого фундаменту.
Так, відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на корисні копалини, рослини, а також на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення, а також окремо на споруди, що є приналежністю головної речі, або складовою частиною речі, зокрема на магістральні та промислові трубопроводи (у тому числі газорозподільні мережі), автомобільні дороги, електричні мережі, магістральні теплові мережі, мережі зв`язку, залізничні колії, крім меліоративних мереж, складових частин меліоративної мережі.
Визначальним для державної реєстрації прав власності на будь-який об`єкт є статусу такого, а саме приналежність до нерухомого майна. 
Відповідно до п.п 14.1.129 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України (далі – ПКУ) об`єкти житлової нерухомості – це будівлі, зареєстровані згідно із законодавством як об`єкти житлової нерухомості, дачні та садові будинки.
Об`єкти нежитлової нерухомості – будівлі, їх складові частини, що не є об`єктами житлової нерухомості (п.п. 14.1.129 прим. 1 п. 14.1 ст. 14 ПКУ).
До об`єктів нежитлової нерухомості відносяться: будівлі готельні – готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; будівлі офісні – будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; будівлі торговельні – торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; гаражі – гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; будівлі промислові та склади; будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); господарські (присадибні) будівлі – допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; інші будівлі.
Разом з цим, згідно із ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. 
Режим нерухомої речі може бути поширений законом і на інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ст. 182 ЦКУ).
Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
В свою чергу, згідно із п. 4 ст. 5 цього Закону не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження, зокрема, на тимчасові, некапітальні споруди, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких можливе без їх знецінення та зміни призначення.
Відповідно до ч. 2 ст. 28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності – одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.
Таким чином, на відміну від нерухомого майна, переміщення якого неможливе без знецінення та зміни призначення, тимчасові споруди виготовляються з полегшених збірних конструкцій та встановлюється без улаштування заглибленого фундаменту тощо. 
Металевий гараж (тимчасова споруда) – це споруда для зберігання транспортних засобів з терміном експлуатації, встановленим правовстановлюючим документом (рішенням міської ради або виконавчого комітету), яка виконується з полегшених металоконструкцій і встановлюється тимчасово. Металеві гаражі не є нерухомістю, не мають капітального фундаменту і є тимчасовими спорудами.
Основною відмінністю постійного (капітального) гаража від тимчасового (металевого) є наявність фундаменту.
Позивачка посилається на технічний паспорт спірного металевого гаража від 16 вересня 2024 року, в якому зазначено про те, що гаражний бокс № НОМЕР_1 , розташований на території Автогаражного кооперативу №4 за адресою: м. Львів, вул. Вулецька, 13, площа такого становить 17,7 кв.м., площа основи 18,7 кв.м., висота 1,92 м., тип фундаменту – стрічковий (бетон), розмірів якого не вказано, стіни зовнішні – метал, підлога – бетон. Рік спорудження такого 1973 (а.с. 11-19).
В свою чергу, із пояснень голови правління Автогаражного кооперативу №4 Галицького району м. Львова слідує, що спадкодавець ОСОБА_2 був членом Автогаражного кооперативу та користувався гаражем № НОМЕР_1 , який зведений із металевих конструкцій, встановлений на фундаменті полегшеного типу, призначеному виключно для фіксації металевого каркасу, не має ознак капітальної споруди (фундаменту, який забезпечує нерухомість об`єкта, інженерних мереж, міцного зв`язку із землею тощо), тобто є тимчасовою спорудою. Земельна ділянка відведена Львівською міською радою Автогаражному кооперативу №4 Галицького району м. Львова для обслуговування тимчасових металевих гаражів.
Дійсно у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2020 року у справі № 283/240/18 досліджувалося питання розмежування капітальної споруди та тимчасової споруди, а також нормативні вимоги щодо облаштування фундаменту і зроблено такі висновки:
За нормами ДБН В.2.1-10-2009 "фундамент - частина будівлі чи споруди, переважно підземна, яка сприймає навантаження від споруди і передає їх на основу, складену ґрунтами (природну) чи штучну".
Фундаменти класифікуються, згідно з ДБН, як фундаменти малозаглиблені: Фундаменти малозаглиблені, мілкого закладання передають навантаження на ґрунт переважно через підошву фундаменту. Фундамент - це підземний чи підводний конструктивний елемент будівлі, що сприймає всі навантаження від вище розташованих вертикальних елементів несучого остова, бічного тиску ґрунту нерівномірних їх деформацій та передає їх на ґрунтові основи. Відстань від поверхні планування до нижньої площини фундаменту (підошви) це глибина закладання фундаменту. Фундаменти поділяють на фундаменти мілкого та глибокого закладання. Фундаменти мілкого закладання мають такі особливості: - навантаження на основи передаються в основному через підошву фундаменту; - співвідношення зовнішніх розмірів (висоти і ширини) складають не більше 4, що дозволяє розглядати такі фундаменти при їх повороті, як жорсткі конструкції; - фундаменти влаштовують у відкритих котлованах або в порожнинах, утворених в масивах ґрунту. Фундаменти глибокого закладання мають такі особливості: - навантаження на основи передаються в через підошву фундаменту і бокову поверхню; - співвідношення зовнішніх розмірів (висоти і ширини) більше 4; - фундаменти влаштовують шляхом заглиблення в ґрунтовий масив або в порожнини, розташовані в масиві. …віднести бетонну основу до поняття фундамент, не є можливим».
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з тим, що спірний металевий гараж, як влаштована залізобетонна конструкція, враховуючи її конструктивні особливості та глибину залягання, не відповідає вимогам ДБН В.21-10-2009 "Основи та фундаменти. Основні положення проектування", оскільки, стороною позивача не доведено, що глибина залягання фундаменту від рівня землі, відповідає п.п. 7.5.1 та 7.5.2 ДБН В.2.1-10-2009, з врахуванням глибини сезонного промерзання ґрунту - 1,1 м (110 см).
Також позивачкою не доведено, а судом не встановлено, що фундамент спірного металевого гаража нерозривно пов`язаний з гаражем, чи є вони однією капітальною спорудою або чи є можливість розібрати металеву конструкцію, яка знаходиться на підвищенні і ця конструкція не втратить своєї цінності.
В свою чергу, надані пояснення та докази свідчать, що спірний металевий гараж не є капітальною будівлею, а є тимчасовою спорудою, а також те, що відсутні відповідні докази на підтвердження факту здійснення, зокрема спадкодавцем ОСОБА_2 будівництва гаража як об`єкта нерухомості.
Таким чином, колегія суддів розділяє висновок суду першої інстанції, що спірний гараж не є нерухомим майном у розумінні ст. 181 ЦК України, оскільки є збірно-розбірною металевою конструкцією та не має ознак капітальної споруди, що виключає можливість державної реєстрації права власності на такий гараж та як наслідок - спадкування у порядку, передбаченому для нерухомих речей.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання, що обраний позивачкою спосіб захисту цивільного права не є таким, що заслуговує на увагу, оскільки на момент відкриття спадщини у спадкодавця не існувало зареєстрованого права власності на спірний гараж, тому право користування останнього, не входить до складу спадщини відповідно до вимог статей 1216, 1218 ЦК України.
Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, місцевий суд прийшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Враховуючи наведені обставини в сукупності, апеляційний суд приходить висновку про те, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та про протилежне не свідчать.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Мельника Андрія Володимировича – залишити без задоволення.
Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 24 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 березня 2026 року.
Головуючий:  А.В. Ніткевич 
Судді:        С.М. Бойко
С.М.Копняк