Справа № 456/1307/25 Головуючий у 1 інстанції: Писарев О.Ю. 
Провадження № 22-ц/811/3491/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
03 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Ніткевича А.В. 
суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
секретаря Гаврилюк Я.Ю.
з участю представника позивача Дурич Я.В., представника прокуратури Шимін Н.М. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 вересня 2025 року в складі судді Писарева О.Ю. в справі за позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди,-
встановив:

У березні 2025 року представник позивача ОСОБА_1 адвокат Ставрук Н.З. звернулася до суду з позовною заявою до Львівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди.
Вимоги обґрунтовані тим, що 19 серпня 2020 року внесено відомості в ЄРДР за №12020140130000823 за фактом рапорту оперуповноваженого СКП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області про те, що під час здійснення оперативно-розшукової діяльності та заходів у оперативно розшуковій справі отримано фактичні дані про злочинну діяльність мешканців міста Стрий Львівської області, які, об`єднавшись в групу, незаконно збувають наркотичні засоби та психотропні речовини мешканцям Львівської області. 
24 березня 2021 року позивачу повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307 та ч. 2 ст. 307 КК України. 
Ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 березня 2021 року позивачу обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою терміном на 60 днів до 23.05.2021, з можливістю внесення застави в розмірі 68 100 грн. та покладення на нього відповідних обов`язків. 
19 квітня 2021 року ОСОБА_2 внесено заставу за ОСОБА_1 та останнього звільнено з-під варти. 
30 квітня 2021 року складено та затверджено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307 та ч. 2 ст. 307 КК України, який скеровано на розгляд до Стрийського міськрайонного суду Львівської області. 
Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2022 року у справі №456/2125/21 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 307 КК України, ч. 2 ст. 307 КК України, та виправдано у зв`язку із недоведенням того, що ним були вчинені вказані кримінальні правопорушення. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16 травня 2024 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Стрийського міськрайонного суду від 22 грудня 2022 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін в частині визнання ОСОБА_1 невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 307 КК України, ч. 2 ст. 307 КК України. 
В касаційному порядку вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду відносно ОСОБА_1 не оскаржувались. 
Зазначений вирок набрав законної сили. В результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури позивач у період з 24 березня 2021 року (оголошення про підозру) по 16 травня 2024 року незаконно перебував під судом і слідством, що в загальному становить 37 місяців і 22 дні (3 роки, 1 місяць і 22 дні). Таким чином, незаконними діями та рішеннями посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури позивачу завдано значної моральної та матеріальної шкоди. 
Виходячи з мінімального розміру заробітної плати на момент звернення з позовною заявою, розмір відшкодування не може бути меншим 301 866,67 грн., що відповідає наступним розрахункам: 8 000 грн. (мінімальна заробітна плата станом на день пред`явлення позову) х 37 (кількість місяців перебування під слідством та судом) + 5 866,67 грн. (сума моральної шкоди за 22 днів перебування під слідством та судом понад 37 місяців), що розрахована за формулою (8000 : 30 х 22) = 296 000,00 грн. + 5 866,67 грн. = 301 866,67 грн. 
Разом з цим, вказаний розмір завданої моральної шкоди є мінімальним, таким, який має бути відшкодований за відповідний період у будь-якому випадку і будь-якій особі, внаслідок незаконного притягнення її до відповідальності як обвинуваченого. При цьому, у зв`язку з безпідставним обвинуваченням у вчиненні злочину позивачу довелося постійно виправдовуватися перед друзями, рідними, оточуючими людьми, колегами, що викликало у нього додаткові хвилювання, спричинило душевний біль та викликало занепокоєння, він зазнав істотної моральної шкоди у вигляді психологічних страждань, перебування в стані безперервного нервового стресу, у стані невизначеності, що спричинило позивачу додаткові стресові фактори, зокрема: негативні переживання стану повної беззахисності; негативні переживання внаслідок необхідності постійного докладання зусиль щодо самовиправдання за незаконне позбавлення волі; негативні переживання через необхідність тривалий час пояснювати і виправдовуватися перед сім`єю, родичами та друзями. 
Позивач обвинувачувався у вчиненні тяжких злочинів, за які могло бути призначено покарання виключно у виді позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна. Загроза бути підданим такому покаранню створювала у позивача виключно негативні емоції. Позивач перебував під вартою з 25.03.2021 до 19.04.2021, що спричинило йому додаткових моральних страждань. 
Враховуючи вказані обставини, вважає, що стягненню на користь позивача в порядку відшкодування моральної шкоди підлягає не мінімальна сума, а в два рази більша, що на день пред`явлення позову становить 603 733,34 грн.
У зв`язку з явно незаконним притягненням до кримінальної відповідальності позивач був змушений звернутись за правовою допомогою. Зокрема, для надання правової допомоги у кримінальній справі №456/2125/21 укладено договір про надання правової допомоги б/н від 28 травня 2021 року між ОСОБА_2 , яка діє в інтересах сина ОСОБА_1 , та АО «Мицик, Кравчук і Партнери». 
У період з 28.05.2021 по 11.02.2025 за надання правової допомоги ОСОБА_1 сплачено грошові кошти в загальному розмірі 107000 грн. В актах виконаних робіт деталізовано, які послуги надавались адвокатом, їх вартість та час, затрачений на їх виконання. 
Зважаючи на характер пред`явленого позивачу обвинувачення, складність справи та досягнутий по кримінальній справі результат - виправдувальний вирок за ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України, дана сума розумно співвідноситься із обсягом виконаної адвокатом роботи при здійсненні захисту возивача.
Просить стягнути з Державного бюджету України на користь позивача грошові кошти, сплачені ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, у розмірі 107 000,00 грн.; стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти за завдану йому моральну шкоду у розмірі 603 733,34 грн.; стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати.
Оскаржуваним рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 вересня 2025 року позов ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про відшкодування шкоди задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди за період з 24.03.2021 по 16.05.2024 в розмірі 301 866 /триста одна тисяча вісімсот шістдесят шість/ гривень 67 копійок.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу, понесені під час кримінального провадження, у розмірі 104 000 /сто чотири тисячі/ гривень 00 копійок.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Судовий збір компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Рішення суду оскаржив керівник Львівської обласної прокуратури Мерет М.Д., вважає, що таке ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування.
Покликаючись на хронологію подій та розгляд кримінальної справи за обвинуваченням ОСОБА_1 , у вчиненні відповідних злочинів, зазначає, що спеціальні підстави відповідальності держави за шкоду, завдану особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Статтею 4 Закону, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок та бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. 
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тощо.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA &62,ЄСПЛ від 12.07.2007).
Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками, відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.
Не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого.
У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10.04.2019 в справі за № 464/3789/17).
Для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. 
Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою).
Таким чином, з огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі заявник оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи, надати суду обґрунтований розрахунок суми, яку просить стягнути.
Верховний Суд у постановах від 20.03.2019 у справі № 918/203/18 та від 28.10.2020 у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.
Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок (як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди) між протиправною поведінкою та шкодою проявляється у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Як свідчать матеріали справи, позивачем не надано жодних доказів заподіяння йому моральних чи фізичних страждань (душевних та психічних), погіршення стану здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, в стосунках з іншими людьми, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану і інші негативні моменти та впливи, спрямовані на порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідальності.
Зокрема, не надано жодних експертних висновків відповідних спеціалістів щодо погіршення самопочуття позивача, в тому числі щодо проведення судово-психологічної експертизи тощо.
При цьому, суд першої інстанції при ухваленні рішення без будь-яких належних та допустимих доказів, зробив висновок, що у позивача за час перебування під слідством і судом змінився усталений спосіб життя.
Відшкодування моральної шкоди не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок держави.
Звертає увагу на рівень економічного розвитку держави та сучасні реалії.
Загальновідомо, що 24.02.2022 відбулось повномасштабне вторгнення військ російської федерації і з цього часу в Україні введено воєнний стан згідно Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 64/2022 від 24.02.2022 (зі змінами).
Також загальновідомо, що Україна зазнає колосальних збитків через повномасштабне воєнне вторгнення російської федерації і внаслідок цього фінансування сектор безпеки і оборони має визначальне значення.
Відповідно до пояснень Кабінету Міністрів України, практично половина дохідної частини Державного бюджету України буде направлена на фінансування сектору безпеки і оборони.
Крім того, за різними даними, збитки від повномасштабного вторгнення оцінюються у розмірі понад 600 млрд. доларів США і постійно збільшуються, а згідно опублікованого на офіційному веб-сайті Закону України «Про Державний бюджету України на 2025 рік», граничний обсягу дефіциту Державного бюджету України оцінюється у сумі 1.640.630.585 тис. грн., граничний обсяг державного боргу станом на 31.12.2024 оцінюється до розміру 8.210.461.327,5 тис. грн.
З огляду на викладене, обов`язок держави відшкодувати завдану громадянину моральну шкоду не може стояти вище обов`язку боронити свою незалежність та територіальну цілісність, тоді як ефективне виконання цього обов`язку безпосередньо залежить від належного фінансування.
Таким чином, за відсутності обґрунтування позивачем, без долучення належних доказів, на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, заявлений розмір позовних вимог не підлягає до задоволення.
Вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою шкодою.
Також позивачем не доведено, що завдані йому органами досудового слідства страждання призвели до погіршення стану його здоров`я, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, в стосунках з іншими людьми, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану і інші негативні моменти та впливи, спрямовані на порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідальності.
Суд залишив поза увагою доводи прокурора, що у матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що в житті позивача сталися несприятливі негативні наслідки, які б відбилися на його укладі життя, на роботі, сімейному житті, погіршенні стану здоров`я, що завдані позивачу душевні та психічні страждання призвели до інших негативних моментів та впливів, спрямованих на порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат для їх відновлення до попереднього стану, що передував моменту притягнення до кримінальної відповідальності.
Також судом не враховано, що, перебуваючи під слідством за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_1 вчинив злочин, передбачений ч. 4 ст. 185 КК України, за який його було засуджено, тому позивач жодним чином не був обмежений у реалізації своїх особистих прав, а тому немає права на будь-які відшкодування.
Окрім цього, судом стягнуто моральну шкоду без врахування висновку Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц, де зазначено, що суд при визначенні моральної шкоди має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. 
Щодо відшкодування сплачених ОСОБА_1 грошових коштів у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, то як зазначив Верховний Суд у постанові від 07.05.2020 (справа №320/3271/19) склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат з детальним описом робіт (наданих послуг).
Вирішуючи питання про визначення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, суд має враховувати складність справи, час витрачений адвокатом на виконання робіт, обсяг наданих послуг та ціну позову.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з матеріалами, долученими до позовної заяви Грязєва С.В., вбачається, що ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , уклала 28.05.2021 з Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і Партнери» договір про надання правової допомоги.
Згідно із п. 3.3. зазначеного договору гонорар сплачується клієнтом в момент підписання договору або протягом 10 календарних днів з дня отримання розрахунку.
У випадку якщо клієнт своєчасно не вносить оплату за договором, виконавець має право зупинити надання правової допомоги.
У подальшому, 01.07.2021 Мошовська Т.С., яка діяла в інтересах ОСОБА_1 , уклала з Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і Партнери» додаток до договору про надання правової допомоги від 28.05.2021.
Згідно з п. 3.1., 3.2. змінено вартість оплати за виконану роботу (1 год. Роботи адвоката - 1000 грн., участь в 1 судовому засіданні - 2000 грн.). Гонорар оплачується клієнтом після отримання розрахунку. У випадку, якщо клієнт своєчасно не вносить оплату за договором, виконавець має право зупинити надання правової допомоги.
До позовної заяви також долучено акт виконаних робіт від 22.12.2023 із проведеним розрахунком на загальну суму 94000 грн.
Доказів про оплату ОСОБА_1 вищевказаного розрахунку у строки, встановлені пунктами 3.1.-3.3. договору від 28.05.2021, позивачем не подано, однак долучено платіжні інструкції про оплату ОСОБА_1 за договором від 28.05.2021 на загальну суму 107 000 грн. (27.09.2024 на суму 20 000 грн., 31.10.2024 на суму 20000 грн., 11.02.2025 на суму 67 000 грн.). 
Тобто через 9, 10 та 14 місяців відповідно, з моменту отримання розрахунку, на суму на 13000 грн. більшу, ніж зазначена в цьому розрахунку.
Звертає увагу суду на той факт, що позов про відшкодування шкоди та стягнення коштів адвокатом Грязєва С.В було подано 28.02.2025, через 17 днів після оплати найбільшої частини суми так званого гонорару.
Також до позовної заяви долучено акт виконаних робіт від 16.12.2024 за договором про надання правової допомоги № 14 від 16.12.2024 з розрахунком на суму 13 000 грн.
Однак, самого договору № 14 від 16.12.2024 та платіжних інструкцій про оплату коштів за цим договором до позову не долучено.
Зазначене ставить під сумнів реальність понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, обсяг наданих адвокатом послуг і виконаних робіт та їх обґрунтованість.
З врахуванням вищенаведеного, виходячи зі складності справи, змісту наданих адвокатом послуг та долучених доказів, вважає заявлений позивачем та задоволений судом розмір грошових коштів, сплачених ОСОБА_1 за надання юридичної допомоги у кримінальному провадженні, штучно створеним, явно завищеним та необґрунтованим.
Просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19.09.2025 та ухвалити нове рішення, яким ОСОБА_1 у позові відмовити повністю. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на позивача, стягнувши їх на користь Львівської обласної прокуратури.
06.11.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на норми закону та судову практику, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника Львівської обласної прокуратури Шимін Н.М. на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_4 на заперечення таких, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення враховуючи таке.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та матеріальної шкоди відповідно до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є вичерпним.
Зокрема, у статті 2 цього Закону зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.
Право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи.
Реабілітуючі підстави - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.
Стала судова практика свідчить про те, що закриття кримінального провадження щодо фізичної особи з реабілітуючих підстав є підтвердженням незаконності дій органів досудового розслідування, які в судовому порядку додатково не потрібно такими визнавати, та надає право фізичній особі на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) та інші).
Згідно із п. 4, 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода та суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ч. 3 ст. 13 Закону).
Відтак, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру відшкодування моральної шкоди віднесено до компетенції суду. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
В свою чергу, період перебування під слідством та судом у спірних правовідносинах має бути обрахований з моменту вручення позивачу письмового повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення до набрання виправдувальним вироком законної сили.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував під слідством та судом у кримінальному провадженні № 12020140130000823 за ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України у період з 24.03.2021 (дата оголошення підозри) по 16.05.2024 (до дати набрання вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2023 року щодо ОСОБА_1 законної сили), тобто 37 місяців та 22 дні.
Врахувавши, що стаття 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2025 рік» визначає з 1 січня 2025 року мінімальну заробітну плату у місячному розмірі - 8000 гривень, характер незаконних дій працівників органу прокуратури та досудового слідства, ступінь негативного впливу на життя позивача, факт безпідставного кримінального переслідування, тривалість кримінального провадження за ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України, вимоги розумності, справедливості, а також співмірності, суд дійшов висновку, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди необхідно визначити в сумі 301 866,67 грн ((37 місяців*8000 грн) + 5 866,67 грн за 22 дні)), що буде достатнім, для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призвести до збагачення позивача за рахунок держави.
При цьому, суд звернув увагу на те, що законодавством не встановлено чіткого розміру відшкодування моральної шкоди у цій категорії справ, а зазначено тільки гарантований мінімальний розмір, збільшення якого має бути належним чином обґрунтовано, однак судом не встанволено підстав для задоволення вимоги позивача у повному обсязі, а саме у розмірі 603733,34 грн., оскільки стороною позивача не доведено належним чином підстав збільшення гарантованого мінімального розміру відшкодування моральної шкоди вдвічі, не додано належного розрахунку такого розміру шкоди.
Разом з цим, суд визнав необґрунтованими посилання сторони відповідача на відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди та законність перебування ОСОБА_1 під слідством та судом з 14.09.2022 до 16.05.2024, оскільки 14.09.2022 йому було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 с. 185 КК України, а у подальшому визнано винним у вчиненні цього кримінального правопорушення.
У цьому контексті, суд звернув увагу на те, що за загальним правилом ідеальна сукупність злочинів виникає, коли особа однією дією вчиняє одночасно два або більше злочинів, відповідальність за які передбачено різними статтями КК. Ознаками ідеальної сукупності є вчинення злочину: а) одним діянням; б) в одному місці; в) одночасно, а також г) наявність усіх необхідних ознак, передбачених двома чи більше різними статтями КК. На відміну від ідеальної, реальна сукупність злочинів має місце коли особа в різний час, кількома різними та відокремленими одне від одного діяннями, вчиняє два і більше злочини.
В свою чергу, з вироку Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22.12.2023 у справі № 456/2125/21 вбачається, що позивачу інкримінувалося вчинення окремих злочинів, вчинених у різний час, в різних місцях, різними діями, а тому мала місце реальна сукупність злочинів і по окремим епізодам обвинувачення позивач був виправданий.
Відповідно до правової позиції ВС від 28.07.2022 у справі № 229/870/20 саме по собі виправдання особи судом за обвинуваченням по одному з двох злочинів, що становить ідеальну сукупність, не свідчать про наявність підстав для відшкодування їй державою моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування і прокуратури, однак, дана правова позиція не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки спірних правовідносинах міє місце не ідеальна, а реальна сукупність злочинів.
Слушними суд вважав доводи сторони позивача про те, що тривалість судового розгляду кримінальної справи, з врахуванням процесуальної позиції ОСОБА_1 , а саме визнання ним вини у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 185 КК України, була пов`язана саме із його обвинуваченням за ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України, за яким його було виправдано.
При цьому, введення в країні воєнного стану не є визначеною законодавцем підставою для відмови держави від свого позитивного обв`язку відшкодувати шкоду, завдану громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, тому такі обґрунтування відповідача суд не взяв до уваги.
Порядок застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», визначено Положенням про застосування цього Закону, затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).
Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.
Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.
Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження № 61-32057св18).
При цьому, передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21).
Судом встановлено, що у кримінальному провадженні, у якому ОСОБА_1 було виправдано, правничу допомогу під час судового розгляду кримінального провадження у двох інстанціях надавали адвокати Адвокатського об`єднання «Мицик, Кравчук і Партнери», зокрема адвокат Ставрук Н.З.
Врахувавши складність справи, тривалість надання правової допомоги позивачу та виконаних адвокатами робіт; часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт в ході судового розгляду, оформлення документів, обсягом та змістом наданих адвокатом послуг; значенням кримінального провадження та його результату для позивача, із врахування того, що всі процесуальні дії, документи, судові засідання, включені до акту виконаних робіт від 22.12.2023 (а.с. 41-42 зворот) та акту виконаних робіт від 16 грудня 2024 року стосуються саме обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України, суд дійшов висновку, що понесені ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у кримінальному провадженні доведені у розмірі 104 000,00 грн. та підлягають відшкодуванню.
При цьому, що стосується витрат на правову допомогу за складання і подання апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_1 від 19.01.2024, на що було витрачено 3 години згідно акту виконаних робіт від 16 грудня 2024 року, вартістю 3000 грн, суд відмовив у відшкодуванні таких, оскільки ця апеляційна скарга стосувалась оскарження вироку Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22.12.2023 відносно ОСОБА_1 в частині призначеного покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення, передбачені ч. 4 ст. 185 КК України та не стосувалася його обвинувачень за ч. 1 ст. 307 та ч. 2 ст. 307 КК України, за якими його було виправдано.
Щодо посилання відповідача на те, що до позовної заяви долучено акт виконаних робіт від 16.12.2024 за договором про надання правової допомоги № 14 від 16.12.2024 з розрахунком на суму 13 000 грн., однак, самого договору № 14 від 16.12.2024 та платіжних інструкцій про оплату коштів за цим договором до позову не долучено, судом враховано, що у даному акті була допущена описка, а саме зі змісту акту виконаних робіт від 16.12.2024 вбачається, що адвокатом надавалися послуги ОСОБА_1 у справі №456/2125/21 в суді апеляційної інстанції та наявне посилання на додаток до договору від 01.07.2021, який є саме додатком до договору про надання правової допомоги від 28.05.2021.
Посилання відповідача на факт оплати наданих адвокатських послуг через значний проміжок часу після підписання акту від 22.12.2023 не спростовує обсяг наданих послуг та їх вартість, а несвоєчасна оплата послуг за вказаним договором не звільняє від обов`язку оплати таких та не свідчить про відсутність факту понесення цих витрат.
Крім цього, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, а відповідачем є орган державної влади, позов до якого задоволено частково, в силу вимог статті 141 ЦПК України, судовий збір, суд компенсував за рахунок держави, у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.
Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів виходить із такого.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.
Звернувшись з відповідним позовом, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. 
Таким чином, правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у цивільній справі 337/474/14-ц, провадження № 61-15813сво18).
З матеріалів справи встановлено, що 19 серпня 2020 року внесено відомості в ЄРДР за №12020140130000823 за фактом рапорту оперуповноваженого СКП Стрийського ВП ГУНП у Львівській області про те, що під час здійснення оперативно-розшукової діяльності та заходів в оперативно розшуковій справі отримано фактичні дані про злочинну діяльність мешканців міста Стрий Львівської області, які, об`єднавшись в групу, незаконно збувають наркотичні засоби та психотропні речовини мешканцям Львівської області (а.с. 10).
З копії повідомлення про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень від 24.03.2021 вбачається, що 24.03.2021 у кримінальному провадженні № 12020140130000823 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України (а.с. 11-12).
Ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.03.2021 у справі № 456/1261/21 ОСОБА_1 у рамках кримінального провадження №12020140130000823 від 19.08.2020, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України, обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів з можливістю внесення застави в розмірі 68100 грн (а.с. 13-15).
З копії довідки про звільнення серії ЛЬВ №20000 вбачається, що ОСОБА_1 19.04.2021 звільнено з-під варти у зв`язку з внесенням застави (а.с. 16).
30.04.2021 у кримінальному провадж енні № 12020140130000823 складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України, який скеровано до Стрийського міськрайонного суду Львівської області (а.с. 17-18).
Крім цього, 14.09.2022 ОСОБА_1 у кримінальному провадженні №12022141130000553 від 03.09.2022 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.
19.09.2022 у кримінальному провадженні №12022141130000553 складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за ч. 4 ст. 185 КК України, який скеровано до Стрийського міськрайонного суду Львівської області.
19.10.2022 складено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 , у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12022141130000601 від 04.10.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України.
Ухвалами Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 15.11.2022 три обвинувальні акти об`єднанні в єдине судове провадження з присвоєнням первинного єдиного унікального номеру судової справи 456/2125/21 та номеру провадження 1-кп/456/140/2022.
Вироком Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22.12.2023 у справі №456/2125/21 ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 307 КК України, ч. 2 ст. 307 КК України, його виправдано у зв`язку із не доведенням того, що ним були вчинені вказані кримінальні правопорушення.
ОСОБА_1 визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 185 КК України, призначено йому покарання за вчинені ним вказані кримінальні правопорушення у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
Заставу, внесену відповідно до ухвали слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25.03.2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 456/1261/21 та номером провадження 1-кс/456/269/2021, щодо особи, стосовно якої раніше було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, у вигляді тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 68 100 (шістдесят вісім тисяч сто) грн., - повернуто заставодавцю.
Засудженому ОСОБА_1 залишено раніше застосований щодо нього запобіжний захід ухвалою слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19.10.2022 року за єдиним унікальним номером судової справи 456/3498/22 та номером провадження 1-кс/456/926/2022 у вигляді тримання під вартою із можливістю внесення застави - вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 198 480 (сто дев`яносто вісім тисяч чотириста вісімдесят) грн., - до вступу даного вироку в законну силу.
Строк відбування покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років засудженому ОСОБА_1 рахувати з часу застосування щодо нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою із можливістю внесення застави, та взяття його під варту, - з 19.10.2022 року.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк відбуття покарання у вигляді позбавлення волі строк попереднього ув`язнення з 25.03.2021 року по 19.04.2021 року, з розрахунку - один день попереднього ув`язнення відповідає одному дню позбавлення волі.
Арешт, накладений на підставі ухвали слідчого судді Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 26.03.2021 року за єдиним унікальним номером судової справи 456/1261/21 та номером провадження 1-кс/456/275/2021 на визнані у даному об`єднаному кримінальному провадженні речовими доказами - 3 (три) зошити, що були вилучені під час обшуку 24.03.2021 року, - скасовано.
Визнані у даному об`єднаному кримінальному провадженні речовими доказами 3 (три) зошити, що були вилучені під час обшуку 24.03.2021 року, - повернуто ОСОБА_1 .
Визнані у даному об`єднаному кримінальному провадженні речовими доказами наркотичні засоби, а саме фрагменти таблеток неправильної форми з бупренорфіном масами 0,0062 гарама та 0,0069 грама, котрі упаковані в номерний спецпакет №5401285 та номерний спецпакет № 5402067, - знищено.
Визнані у даному об`єднаному кримінальному провадженні речовими доказами грошові кошти в сумі 400 грн., які передано актом від 16.06.2021 року у відділення Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», - конфісковано у дохід держави.
Визнані у даному об`єднаному кримінальному провадженні речовими доказами DVD диск з відеозаписом з камер спостереження в магазині «Авророчка» ТзОВ «Вигідна покупка», CD-R диск з відеозаписом з камер спостереження в магазині «Продукти 1041» ТзОВ «АТБ Маркет», - залишено при матеріалах даного об`єднаного кримінального провадження.
Визнані у даному об`єднаному кримінальному провадженні речовими доказами сіру футболку, чорні шорти, чорну кофту з капюшоном, кепку чорного кольору та штани синього кольору, - залишено у власності ОСОБА_1 .
Процесуальні витрати у даному об`єднаному кримінальному провадженні, а саме витрати на проведення експертизи експертом Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 22.12.2020 року № 13/2282 та проведення експертизи експертом Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України від 10.03.2021 року № СЕ-19/114-20/23119-МРВ, котрі у сукупності складають 1 961 (одну тисячу дев`ятсот шістдесят одну) грн. 40 коп., в силу виправдання ОСОБА_1 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 307 КК України, ч. 2 ст. 307 КК України, - віднесено на рахунок держави.
Роз`яснено обвинуваченому ОСОБА_1 , що відповідно до пункту 1 ст. 2, ст. 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у нього є право на відшкодування завданої шкоди у зв`язку з постановленням виправдувального вироку (а.с. 19-32).
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 16.05.2024 апеляційну скаргу захисника Ставрук Наталії Зіновіївни задоволено частково, а апеляційну скаргу прокурора Савчин Христини Василівни залишено без задоволення.
Вирок Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22 грудня 2023 року щодо ОСОБА_1 змінено в частині призначеного покарання.
Пом`якшено ОСОБА_1 покарання за ч. 4 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до 3 років позбавлення волі.
У решті вирок залишено без змін (а.с. 33-38).
У касаційному порядку зазначені судові рішення не оскаржувалися.
Звертаючись до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органів прокуратури і досудового розслідування, позивач вказує на те, що у результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури у період з 24 березня 2021 року (оголошення про підозру) по 16 травня 2024 року незаконно перебував під судом і слідством, що в загальному становить 37 місяців і 22 дні (3 роки, 1 місяць і 22 дні), відтак незаконними діями та рішеннями посадових осіб органу досудового розслідування та прокуратури позивачу було завдано значної моральної та матеріальної шкоди, яку оцінює в 603 733,34 грн., тобто у двічі більше ніж мінімально визначена законом 301 866,67 грн., що відповідає наступним розрахункам: 8 000 грн. (мінімальна заробітна плата станом на день пред`явлення позову) х 37 (кількість місяців перебування під слідством та судом) + 5 866,67 грн. (сума моральної шкоди за 22 днів перебування під слідством та судом понад 37 місяців, що розрахована за формулою 8000 : 30 х 22) = 296 000,00 грн. + 5 866,67 грн. = 301866,67 грн. Крім цього, за надання правової допомоги ОСОБА_1 було сплачено грошові кошти в загальному розмірі - 107 000 грн., які зважаючи на характер пред`явленого позивачу обвинувачення, складність справи та досягнутий по кримінальній справі результат - виправдувальний вирок за ч.1 ст.307, ч.2 ст.307 КК України, розумно співвідносяться із обсягом виконаної адвокатом роботи при здійсненні захисту возивача.
Зважаючи на те, що рішення суду оскаржується лише прокурором та виключно в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів слідуючи принципу диспозитивності та вимогам ст. 367 ЦПК України, законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка зводиться до того, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Колегія суддів виходить з того, що враховуючи презумпцію невинуватості (стаття 62 Конституції України, стаття 17 КПК України), факт вчинення особою кримінального правопорушення та вина такої особи в його вчиненні повинні встановлюватися у порядку кримінального провадження, оскільки суд у порядку цивільного судочинства не має юрисдикційних повноважень встановлювати факт вчинення кримінального правопорушення.
Як вбачається з матеріалів справи, вироком, який набрав законної сили, позивач  ОСОБА_1 визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 307 КК України, ч. 2 ст. 307 КК України та виправданий у зв`язку із недоведеністю того, що ним були вчинені вказані кримінальні правопорушення.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. 
Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року №4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.
Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).
Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.
Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.
Згідно із частинами першою та другою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Враховуючи наведене, покликання в апеляційній скарзі на необхідність доведення позивачем у такій категорії справ факту спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вину, причинного зв`язку між протиправною дією та негативними наслідками, є безпідставним.
Іншими словами, внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування шкоди в силу прямої вказівки закону.
Про зазначене, у тому числі, ОСОБА_1 роз`яснено у вироку Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22.12.2023 у справі № 456/2125/21.
Правильно цитуючи положення спеціального закону, який передбачає підстави та порядок відшкодування шкоди громадянинові, у зв`язку, зокрема, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, керівник Львівської обласної прокуратури, у більшій мірі змісту апеляційної скарги покликається на загальні положення відшкодування моральної шкоди, суть та склад відповідного правопорушення (дії, бездіяльності), допущеного винною особою, а також відповідну судову практику, які є абсолютно нерелевантними у спірних правовідносинах.
В свою чергу, шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. 
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди у порядку та у розмірах, визначених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.
Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно із частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Згідно із ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
За ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Встановивши, що позивач ОСОБА_1 виправданий вироком суду у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 307 КК України, ч. 2 ст. 307 КК України у зв`язку із недоведеністю того, що ним були вчинені вказані кримінальні правопорушення, такий вирок набрав законної сили 16.05.2024, суд першої інстанції прийшов правильного висновку про доведеність факту спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури, протилежні доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують.
В свою чергу, позивач перебував під слідством та судом 37 місяців і 22 дні, у зв`язку із чим просить стягнути з відповідача моральну шкоду, оскільки стверджує, що дії відповідача завдали йому душевних страждань.
Перевіряючи висновки районного суду у контексті визначеної суми моральної шкоди до стягнення, а також доводи апелянта Львівської обласної прокуратури про незгоду із розміром відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з такого.
Відповідно до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна.
Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.
Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року №6-2203цс15, з яким погодився і Верховний Суд в своїх численних постановах.
Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.
Таким чином, зважаючи на обставини справи та розмір мінімальної місячної заробітної плати на час вирішення справи судом першої інстанції (8000,00 грн, ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»), врахувавши визначення мінімального розміру відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, який передбачений частиною третьою статті 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», дійсно розмір відшкодування не може бути меншим 301 866,67 грн., а висновки суду першої інстанції з цього приводу є обґрунтованими та жодним чином не можуть бути спростовані доводами апеляційної скарги.
Разом з тим, з урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», не передбачено.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року в справі №180/1735/16-ц).
Таким чином, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень.
Зокрема у рішеннях ЄСПЛ неодноразово було застережено, що деякі форми нематеріальної шкоди, включаючи моральні страждання, за самою їхньою природою не завжди можна підтвердити конкретними доказами, але це не заважає суду присуджувати грошову компенсацію, якщо у нього є розумні підстави вважати, що заявник зазнав моральної травми, яка потребує такого відшкодування (рішення у справі Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі проти Сполученого Королівства Abdulaziz, Cabales and Balkandaliv. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, № 94, п.96).
Крім того практикою ЄСПЛ визнано презумпцію моральної шкоди, що означає правило, відповідно до якого, у разі порушення майнових або цивільних прав "середня", "нормально" реагуюча на протиправну поведінку щодо неї людина відчуває страждання (моральну шкоду).
Враховуючи наведене, колегія суддів розділяє висновки місцевого суду, які зводяться до того, що з часу вручення позивачу підозри і до набрання законної сили вироку про його невинуватість в інкримінованих йому правопорушеннях, його права зазнавали системних та постійних порушень, як наслідок позивач відчував душевні страждання (моральну шкоду), тому вирішуючи даний спір, врахувавши характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що гарантований законом мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, є достатнім для відновлення порушеного права позивача.
При цьому, як зазначалося вище, рішення позивачем не оскаржується.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона; таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») наголошено, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». …Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
За положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Тобто серед джерел доказів, відповідно до статті 76 ЦПК України, крім іншого, є висновок експерта.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Дульський проти України» від 01.06.2006, яке відповідно до положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судом, як джерело права, зазначено, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.
Підстави обов`язкового призначення судом експертизи визначені статтею 105 ЦПК України. 
Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Ноймайстер проти Австрії» (1968 рік) кожна сторона під час розгляду справи повинна мати рівні можливості та жодна із сторін не повинна мати якихось вагомих переваг над опонентом.
У контексті зазначеного колегія суддів виходить з того, що заперечуючи визначений судом розмір моральної шкоди та зазначаючи про відсутність будь яких експертних висновків з цього приводу, прокуратура з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, для встановлення обсягу моральних страждань позивача, не зверталася, при цьому категорія справи та предмет доказування у такій, не свідчать про обов`язковість призначення експертизи (ст. 105 ЦПК України), яка і у такому випадку має призначатися за клопотанням хоча б однієї із сторін.
При цьому, сам лише факт заперечення стороною відповідача моральної шкоди чи розміру такої не свідчить про її відсутність та не має обов`язком для суду часткового задоволення відповідних вимог чи відмову у таких.
Так, самих лише тверджень (запевнень) сторони недостатньо для суду у контексті доказування чи спростування тих чи інших обставин, оскільки слідуючи диспозитивності та змагальності цивільного процесу, а також вимогам ст. 76 ЦПК України доказування здійснюється на підставі даних, які встановлюються відповідними засобами.
Інші доводи апеляційної скарги є безпідставними та на законність оскаржуваного рішення не впливають, оскільки зводяться до власного тлумачення норм права та необхідності переоцінки доказів, яким надана належна та правильна правова оцінка.
З врахуванням наведеного, оскаржуване рішення в частині визначеного розміру відшкодування моральної шкоди необхідно залишити без змін, відповідно апеляційну скаргу без задоволення.
Не спростовують зазначених висновків і доводи апеляційної скарги про введення в країні воєнного стану, оскільки не є визначеною законодавцем підставою для відмови держави від свого позитивного обов`язку відшкодувати шкоду, завдану громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Крім цього, частково моральна шкода була заподіяння позивачу ще до моменту введення воєнного стану.
Інші доводи апеляційної скарги, які фактично дублюють заперечення позовних вимог, належним чином проаналізовані судом першої інстанції, таким надана відповідна правова оцінка, у тому числі, з покликанням на релевантну судову практику.
Що стосується відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в межах кримінального провадження, колегія суддів враховує таке.
Право на відшкодування сум, сплачених громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, передбачено пунктом 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Визначені наведеним Законом суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги не є тотожними витратам на правничу допомогу, передбаченим статтею 137 ЦПК України, а тому, у зазначеному випадку застосуванню підлягає спеціальна норма закону.
У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі №335/4358/21 (провадження № 61-7653св22) зазначено, що порядок застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено Положенням про застосування цього Закону, затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення).
Абзацом 3 пункту 10 Положення встановлено, що до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.
Тобто/, позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі, відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.
Аналогічні висновки щодо стягнення майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку із наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц (провадження №61-32057св18).
При цьому передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суми, сплаченої громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 750/958/20 (провадження № 61-12600св21).
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у Рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування. 
Як зазначив Верховний Суд у постанові від 20 травня 2019 року у справі №468/655/18, виписані адвокатом квитанції про оплату позивачем юридичних послуг в кримінальному провадженні відповідно до укладеного між ними договору, яке в подальшому було закрито з реабілітуючих підстав, є достатніми в розумінні пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» для вирішення питання про відшкодування сплачених сум за статтею 1176 ЦК України.
Крім цього, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвоката, як і відсутнє будь-яке інше правове визначення порядку здійснення розрахунків адвокатом, який здійснює незалежну професійну діяльність зі своїм клієнтом у готівковій формі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу у кримінальному провадженні, у якому ОСОБА_1 було виправдано, правничу допомогу під час судового розгляду кримінального провадження у двох інстанціях надавали адвокати Адвокатського об`єднання «Мицик, Кравчук і Партнери», зокрема адвокат Ставрук Н.З., що підтверджується копією договору про надання правової допомоги від 28 травня 2021 року, укладеного між ОСОБА_2 , яка діє в інтересах сина, ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і Партнери», додатку до договору про надання правової допомоги від 01 липня 2021 року, акту виконаних робіт від 22 грудня 2023 року, складеного ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і Партнери», акту виконаних робіт від 16 грудня 2024 року, складеного ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і Партнери», договору №14 від 19 січня 2024 року, укладеного між ОСОБА_2 , яка діє в інтересах сина, ОСОБА_1 та Адвокатським об`єднанням «Мицик, Кравчук і Партнери».
Також стороною позивача надано квитанції від 27.09.2024 на суму 20 000 грн, платіжної інструкції №@2PL639949 від 31.10.2024 на суму 20000 грн, платіжної інструкції 0.0.4183311753.1 від 11.02.2025 на суму 67000 грн. 
Задовольнивши частково вимогу у цій частині, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув лише кошти, які стосувалися надання правової допомоги позивачу в межах криманіального провадження про обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 307, ч. 2 ст. 307 КК України та дійшов висновку, що понесені ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у кримінальному провадженні у розмірі 104 000 грн. підлягають відшкодуванню, відмовивши у стягненні 3000 грн, які стосувались послуг по оскарженню вироку Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 22.12.2023 відносно ОСОБА_1 в частині призначеного покарання за вчинені ним кримінальні правопорушення, передбачені ч.4 ст. 185 КК України.
Таким чином, аргументи апеляційної скарги про те, що позивач не надав належних доказів на підтвердження понесення витрат на юридичну допомогу під час досудового розслідування та судового розгляду кримінальної справи, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду стосовно встановлення обставин справи.
Враховуючи наведене, місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури - залишити без задоволення.
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 19 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 березня 2026 року.

Головуючий:   А.В. Ніткевич 

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк