Справа № 178/2390/25

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я 

і м е н е м У к р а ї н и 

19 лютого 2026 року Криничанський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді: Лісняк В.В.
за участі секретаря: Коваль Л.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в с.Кринички справу за позовом ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Верховська О.В. до Криничанської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області, третя особа: приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бурдік Світлана Станіславівна, про визнання права в порядку спадкування за законом, 
В С Т А Н О В И В :
Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що позивач ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу. 
На підставі рішення Криничанської районної ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області від 28 лютого 1992 року № ІХ ОСОБА_2 було надано у довічне успадковуване володіння 30,0 га землі в межах згідно з планом землеволодіння. Землю надано у довічне успадковуване володіння для організації фермерського господарства, що підтверджується Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 63, посвідченого 21 липня 1992 року головою Криничанської районної ради народних депутатів. 03 лютого 1997 року було створено та зареєстровано фермерське господарство «Любов» / ЄДРПОУ 24604820/, реєстраційний номер 12051200000000605, засновником якого був ОСОБА_2 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 04 лютого 2025 року Відділом «Центр надання адміністративних послуг» Криничанської селищної ради. Після смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, яку в нотаріальному порядку було успадковано за законом. За життя заповіту не складав. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.09.2025 року ОСОБА_1 успадкувала майно ОСОБА_2 , а саме: частку в складеному капіталі Фермерського господарства «Любов», ідентифікаційний код юридичної особи – 24604820, місцезнаходження: 52315, Дніпропетровська область, Кам`янський район, с.Семенівка, вул.Олександра Поля, дата реєстрації 03.02.1997 р., дата запису 21.01.2009 р., номер запису 12051200000000605, у розмірі статутного капіталу 100%, що становить 200,00 (двісті) гривень 00 копійок, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Спадкова справа № 32/2025. Зареєстровано у реєстрі за № 858. Серед належного ОСОБА_2 спадкового майна, не успадкованою залишилась земельна ділянка, площею 30,0 га, кадастровий номер 1222086000:02:001:0087, цільове призначення для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Криничанської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області, яку йому було надано у довічне успадковуване володіння. При зверненні до нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право довічного успадковуваного володіння землею, тому позивач просить визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою площею 30,0 га, кадастровий номер 1222086000:02:001:0087, цільове призначення якої для ведення фермерського господарства, наданою ОСОБА_2 на підставі рішення Криничанської районної ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області від 28 лютого 1992 року № ІХ, згідно з Державним актом на право довічного успадкованого володіння землею, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за № 63.
Представник позивача адвокат Верховська О.В., згідно заяви, просить розглянути справу без її участі та участі позивача позовні вимоги підтримують, просив задовольнити
Представник відповідача - Криничанської селищної ради в судове засідання не з`явився, про розгляд справи сповіщений.
Приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Бурдік С.С., згідно клопотання, просить розглянути справу без її участі.
У відповідності до ст.2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторони, що не з`явилась.
Оцінивши докази по справі, суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 мають бути задоволеними. Судом встановлено, що 21 липня 1992 року ОСОБА_2 було надано земельну ділянку площею 30,0 га у довічне успадковуване володіння для організації фермерського господарства, на підставі рішення Криничанської районної ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області від 28 лютого 1992 року № ІХ, що підтверджується копією Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадковуваного володіння землею за № 63.
03 лютого 1997 року проведено реєстрацію фермерського господарства «Любов», код ЄДРПОУ 24604820, місце знаходження юридичної особи: 52315, Дніпропетровська область, Криничанський район, село Семенівка, вул.Кірова, 144, дата заміни свідоцтва про державну реєстрацію 21.01.2009, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про зміну свідоцтва про державну реєстрацію: 1 205 120 0000 000605, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи серії А00 № 188564. Позивачка ОСОБА_1 була дружиною спадкодавцю ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим Міськ-бюро РАЦС м.Верхівцево Дніпропетровської області 24 грудня 1977 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки, ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 04 лютого 2025 року Відділом «Центр надання адміністративних послуг» Криничанської селищної ради, актовий запис № 34. 
Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до ч. 2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст.1261-1265 ЦК України.
Згідно ст.ст.1258, 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, при цьому у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як встановлено в судовому засіданні спадкоємцем першої черги у даній справі є дружина спадкодавця – ОСОБА_1 .
Згідно ст.191 ЦК України, підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 19 Закону України «Про фермерське господарство» визначено, що до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.
Діяльність селянського (фермерського) господарства припиняється у разі припинення права власності на землю, права користування земельною ділянкою у випадках, передбачених статями 27 і 28 Земельного кодексу України (пункт 2 частини 1статті 29 Закону № 2009-ХІІ).
За змістом статей 6, 50 ЗК України 18 грудня 1990 року № 561-ХІІ (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надаєтьсягромадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.
Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України № 2201-ХІІ від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.
ЗК України у редакції від 13 березня 1992 року не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою. При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.
Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.
У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. № 5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з не переоформленням правового титулу.
Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні,на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить не одноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.
Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:
- пункту 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;
- пункту 6 Постанови Верховної Ради України «Про земельну реформу» від 18 грудня 1990 року № 563-ХІІ з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.
З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.
На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123).
ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36).
Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.
Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.
Враховуючи наведені обставини, очевидну необхідність дотримання балансу індивідуального та публічного інтересу у вирішенні вказаного питання, Велика Палата Верховного Суду у справі 368/54/17 від 20.11.20219 року зауважила, що право довічного користування земельної ділянки може бути визнано, таким що успадковане, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані.
Окрім того, згідно правової позиції викладеної у Постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №188/1124/15-ц (провадження №61-24785св18) суд касаційної інстанції зазначив, що враховуючи очевидну необхідність дотримання балансу індивідуального та публічного інтересу у вирішенні вказаного питання, право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою може бути визнано таким, що успадковане позивачем, оскільки дане право відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані.
Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним. Така правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного суду від 20 листопада 2019 року у справі №368/54/17, провадження №14-487цс19.
У Рішенні Конституційглшл Суду України від 22 вересня 2005 р. № 5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.
З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.
Таким чином, враховуючи те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.
Право ОСОБА_1 на спадщину підтверджується дослідженими в судовому засіданні доказами. Таким чином, суд вважає, що є встановлені законні підстави задовольнити позов і визнати за позивачем в порядку спадкування право постійного користування земельною ділянкою площею 30,0 га, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею.
Керуючись ст. ст. 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд -
В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Верховська О.В. до Криничанської селищної ради Кам`янського району Дніпропетровської області, третя особа: приватний нотаріус Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бурдік Світлана Станіславівна, про визнання права в порядку спадкування за законом - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_4 , право постійного користування земельною ділянкою, площею 30,0 га, кадастровий номер 1222086000:02:001:0087 для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Криничанської селищної (Семенівської сільської) ради Кам`янського (Криничанського) району Дніпропетровської області, згідно з Державним актом на право довічного успадкованого володіння землею, на підставі рішення Криничанської районної ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області від 28 лютого 1992 року № ІХ, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею № 63 від 21 липня 1992 року.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Суддя:	  	В.  В.  Лісняк