ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 604/56/25	Головуючий у 1-й інстанції Сидорак Г.Б. 	
Провадження № 22-ц/817/177/26 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Храпак Н.М. 
суддів -  Гірський Б. О., Костів О. З., 
за участі секретаря — Панькевич Т.І.
та сторін: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Коцюби Н.Я., відповідача ОСОБА_2 , представника Підволочиської селищної ради Тернопільської області — Дзядик М.Г. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу № 604/56/25 за апеляційною скаргою Підволочиської селищної ради Тернопільської області, інтереси якої представляє Дзядик Марта Григорівна, на окрему ухвалу Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 листопада 2025 року, постановлену суддею Содорак Г.Б., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

у січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди за пошкодження належними йому тваринами посівів, огорожі, купівлю кормів для годування корови, обстеження корови у ветеринара, у сумі 11031,76 гривень та моральної шкоди у сумі 10000,00 гривень.
Окремою ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 листопада 2025 року зобов`язано Підволочиську селищну раду вжити заходи для формування громадського пасовища на території селища Підволочиськ таким чином, щоб убезпечити населення від вільного вигулу великої рогатої худоби територією селища.
Про вжиті заходи повідомити Підволочиський районний суд Тернопільської області протягом трьох місяців з дня надходження копії окремої ухвали.
Не погоджуючись із ухвалою суду представник Підволочиської селищної ради Тернопільської області — Дзядик М.Г. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати окрему ухвалу Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 листопада 2025 року.
В обґрунтування апеляційної скарги представник заявник зазначила, що у ситуації що склалася мають місце дискреційні повноваження Підволочиської селищної ради як органу місцевого самоврядування.
З огляду на зазначене випливає висновок, що суд фактично примушує орган місцевого самоврядування до вчинення дії, яка є його правом, а не обов`язком.
Окрім цього, варто зауважити, що реалізація цього права має відбуватись у повній відповідності з вимогами ЗК України та інших законів з питань землеустрою.
На місцевому рівні планування території здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів органами місцевого самоврядування.
Станом на сьогоднішній день Підволочиська селищна рада у своїй діяльності керується генеральним планом смт Підволочиськ Тернопільської області, розробленим проектним інститутом «ГИПРОГРАД» у м. Київ в 1989 році (1:5000).
Відповідно до даного генерального плану у селищі Підволочиськ не передбачена територія під громадське пасовище.
Також звертають увагу суду, що існують певні рекомендації щодо механізму створення громадських пасовищ, зокрема, першочерговим є звернення ініціативної групи жителів населеного пункту, які мають потребу у створенні громадського пасовища, або обраної ними уповноваженої особи з клопотанням про створення громадського пасовища. Після чого орган місцевого самоврядування і починає відповідну процедуру (прийняття рішення тощо). Протягом останніх років у Підволочиську селищну не надходило жодного клопотання (звернення) від жителів селища Підволочиськ щодо потреби створення громадського пасовища.
Разом з тим, безконтрольне бродіння великої рогатої худоби вулицями селища, знищення нею посів та врожаю інших жителів, постійний пошук їжі та води зумовлені не наявністю чи відсутністю громадського пасовища, а порушенням їх господарем загальновизнаних принципів моралі, добросусідства, відповідальності, а також порушення рішення Підволочиської селищної ради від 29.05.2024 року № 2726, яким затверджено Правила утримання домашніх, сільськогосподарських тварин та птиці на території Підволочиської територіальної громади.
Обов`язковими умовами для прийняття окремої ухвали є порушення закону чи іншого нормативно-правового акта із чітким зазначенням такої норми та обґрунтуванням, у чому саме полягає відповідне порушення.
Разом з тим, беручи до уваги все вищезазначене, у діяльності Підволочиської селищної ради, що стосується створення/не створення громадського пасовища, відсутнє порушення законодавства.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Коцюба Н.Я. подала відзив на апеляційну скаргу представника Підволочиської селищної ради Тернопільської області — Дзядик М.Г., у якому зазначила, що саме до виключної компетенції селищної ради входить забезпечення порядку на території населеного пункту, а відсутність облаштованого та огородженого належним чином громадського пасовища та вільний вигул ВРХ по вулицях сел. Підволочиськ створює ймовірність нанесення шкоди будь-кому з осіб.
До селищної ради протягом кількох років надходили численні звернення від жителів селища, однак така публічна проблема залишилися поза дієвим реагуванням Підволочиської селищної ради.
У судовому засіданні представник Підволочиської селищної ради Тернопільської області — Дзядик М.Г. апеляційну скаргу підтримала із мотивів, викладених у ній.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Коцюба Н.Я. апеляційної скарги представника Підволочиської селищної ради Тернопільської області — Дзядик М.Г. не визнала, вважаючи окрему ухвалу суду законною та обґрунтованою. 
ОСОБА_2 апеляційної скарги представника Підволочиської селищної ради Тернопільської області — Дзядик М.Г. не визнав, вважаючи окрему ухвалу суду законною та обґрунтованою. 
Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін у справі, проаналізувавши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Постановляючи окрему ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що з показань свідка ОСОБА_3 , який працює інспектором відділу житлово-комунального господарства, комунальної власності, благоустрою та екології Підволочиської селищної ради, що на території сел. Підволочиськ облаштованого громадського пасовища немає. Разом з тим, є затвердженні Правила утримання сільськогосподарських тварин і птиці на території Підволочиської територіальної громади. Так, ВРХ - бики, які належать ОСОБА_2 випасаються разом з іншими тваринами на земельній ділянці, площею приблизно 70 га, яка впродовж багатьох років мешканцями сел. Підволочиськ використовується як пасовище, однак, така територія під громадське пасовище офіційним чином не виділена та не виокремлена. 
До селищної ради протягом кількох років надходили численні звернення від жителів селища, однак така публічна проблема залишилися поза дієвим реагуванням Підволочиської селищної ради. 
Враховуючи те, що саме до виключної компетенції селищної ради входить забезпечення порядку на території населеного пункту, а відсутність облаштованого та огородженого належним чином громадського пасовища та вільний вигул ВРХ по вулицях сел. Підволочиськ створює ймовірність нанесення шкоди будь-кому з осіб, тому необхідно зобов`язати Підволочиську селищну раду вжити заходи для формування громадського пасовища таким чином, щоб убезпечити населення від вільного вигулу великої рогатої худоби територією селища. 
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повному обсязі погодитися не може, огляду на таке.
За положеннями частини першої статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Тлумачення частини першої статті 262 ЦПК України свідчить, що суд постановляє окрему ухвалу лише тоді, якщо встановить порушення певним органом чи іншою особою вимог законодавства або недоліки в їхній діяльності під час вирішення спору.
У частині п`ятій статті 262 ЦПК України передбачено, що в окремій ухвалі суд має зазначити закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено, і в чому саме полягає порушення.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18) зазначено: «окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21 березня 2018 року у справі № 911/961/17 вказано, що: «в окремій ухвалі має бути зазначено закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його стаття, пункт тощо), вимоги яких порушено, і в чому саме полягає порушення. Просте перерахування допущених порушень без зазначення конкретних норм чинного законодавства або перерахування норм права, порушення яких встановлено у судовому розгляді, є неприпустимим».
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 04 травня 2018 року у справі № 922/3997/15, від 04 травня 2018 року у справі № 922/1733/17.
Окрема ухвала – це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.
Необхідність їх винесення зумовлена завданнями адміністративного судочинства – захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.
Слід зазначити, що суд має право, але не зобов`язаний, постановляти окрему ухвалу. Проте, виходячи з особливого статусу суду в системі органів, що забезпечують правовий порядок, суд зобов`язаний реагувати на випадки очевидних, умисних або системних порушень закону.
Постановляючи окрему ухвалу у справі, місцевий суд не звернув увагу на те, що згідно положень частини першої статті 262 ЦПК України суд постановляє окрему ухвалу, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб.
Відповідно до частини 1 статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною 2 статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Положенням пункту «а» частини 1 статті 12 ЗК України встановлено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад.
Частина 1 статті 83 ЗК України передбачає, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю.
Стаття 34 ЗК України визначає, що громадяни можуть орендувати земельні ділянки для сінокосіння і випасання худоби.
Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування можуть створювати на землях, що перебувають у власності держави чи територіальної громади, громадські сіножаті і пасовища.
Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій здійснюється на державному, регіональному та місцевому рівнях відповідними органами виконавчої влади, Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування.
Згідно з частиною 1 статті 16 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» планування територій на місцевому рівні здійснюється шляхом розроблення та затвердження генеральних планів населених пунктів, планів зонування територій і детальних планів території, їх оновлення та внесення змін до них.
У відповідності до частини 1 статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту є одночасно видом містобудівної документації на місцевому рівні та документацією із землеустрою і призначений для обґрунтування довгострокової стратегії планування та забудови території населеного пункту
В силу приписів абз. 1 частини 3 статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.
При цьому, відповідно до частини 9 статті 17 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» строк дії генерального плану населеного пункту не обмежується.
У відповідності до пункту 42 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: затвердження в установленому порядку місцевих містобудівних програм, генеральних планів забудови відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації.
Згідно генерального плану у селищі Підволочиськ не передбачена територія під громадське пасовище.
Також в матеріалах справи відсутні відомості про те, що мешканці громади зверталися до Підволочиської селищної ради із проханнями щодо створення громадського пасовища.
Враховуючи наведене, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції в оскаржуваній окремій ухвалі не зазначив закон чи інший нормативно-правовий акт (у тому числі його статтю, пункт тощо), вимоги якого порушено відповідачем та які конкретно порушення законодавства або недоліки в діяльності було допущено Підволочиською селищною радою Тернопільської області.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що окрема ухвала суду першої інстанції є необґрунтованою та постановленою з порушенням вимог статті 262 ЦПК України.
На підставі викладеного, апеляційна скарга Підволочиської селищної ради Тернопільської області, інтереси якої представляє Дзядик М.Г., підлягає задоволенню, а окрема ухвала Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 листопада 2025 року підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Підволочиської селищної ради Тернопільської області, інтереси якої представляє Дзядик Марта Григорівна, задовольнити.

Окрему ухвалу Підволочиського районного суду Тернопільської області від 20 листопада 2025 року скасувати.

Компенсувати Підволочиській селищній раді Тернопільської області понесені судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2423 грн. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 

Повний текст судового рішення виготовлений 06 березня 2026 року.

Головуюча        Н.М. Храпак

Судді:          Б.О. Гірський

О.З. Костів