ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/12421/25  Номер провадження 22-ц/814/1259/26	Головуючий у 1-й інстанції Сініцин Е.М.  Доповідач ап. інст. Лобов О. А.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Лобов О.А.
судді: Дорош А.І., Триголов В.М.
розглянув в порядку письмового провадження без виклику учасників в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2025 року (час ухвалення судового рішення та дата складання повного текста судового рішення не зазначені) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

у с т а н о в и в :

У серпні 2025 року ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» звернулось до суду з вказаним позовом, просило стягнути з заборгованість за договором про споживчий кредит № 6924397 від 18.10.2019 року, що укладений між відповідачем і ТОВ «Мілоан», у розмірі 18 550,5 грн, з яких 5 000,00 грн – прострочена заборгованість за тілом кредиту, 10 550,5 грн – прострочена заборгованість за відсотками, 600,00 грн - прострочена заборгованість за комісією, 2 400,00 грн – неустойка. 

В обгрунтування позову посилалися на невиконання відповідачем умов кредитного договору. 

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2025 року у задоволенні позову ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено на недоведеністю.

В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги повторно викладені обставини і доводи позовної заяви та додатково зазначено, що долучена до позову копія договору позики та договору відступлення права вимоги підтверджують виникнення кредитних правовідносин між сторонами, копія платіжної інструкції підтверджує факт отримання відповідачем коштів, а тому у суду першої інстанції не було підстав відмовляти в задоволенні позовних вимог.
Наголошується, що відсутність виписок по особовому рахунку не свідчить про відсутність у відповідача заборгованості за кредитним договором.
Стверджується, що позивач подав суду клопотання про витребування доказів на підтвердження факту перерахування коштів за укладеним кредитним договором, проте суд неправомірно відмовив у задоволенні такого клопотання, неправомірно позбавивши сторону (позивача) реалізувати право доказувати існування обставин, якими обгрунтовані вимоги. 

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав:
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Фінансова компанія «Кредит Капітал» на підтвердження обставини, якими обгрунтовані заявлені вимоги подало суду в електронному виді такі докази: копія договору споживчого кредиту № 6924397 від 18.10.2019 року з додатками; копія довідки ТОВ «Мілоан» про ідентифікацію відповідача; копія анкети-заяви на кредит №6924397; копія прийняття рішення по заяві № 6924397; копію платіжного доручення № 2299743 від 18.10.2019; копія відомості про щоденні нарахування та погашення ТОВ «Мілоан» по кредитному договору № 6924397; копія договору відступлення права вимоги № 47-МЛ від 20 лютого 2020 року; копія акту приймання – передачі реєстру боржників від 20 лютого 2020 року до договору відступлення прав вимоги № 47-МЛ від 20 лютого 2020 року; копія платіжного доручення № 17678 від 20 лютого 2020 року; копія витягу з реєстру боржників до договору відступлення прав вимоги № 47 – МЛ від 20 лютого 2020 року; копія досудової вимоги ТОВ «ФК «Кредит Капітал» від 12.08.2025 року, а також установчі документи юридичних осіб (первісного і нового кредитора).
Відповідно до пункту 7.1 договору споживчого кредиту № 6924397 від 18.10.2019 року цей договір набуває чинності з моменту його укладення в електронній формі, а права та обов`язки сторін, що ним обумовлені - з моменту отримання кредиту і діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем докази (письмові в електронному виді) підтверджують виникнення правовідносин між відповідачем з ТОВ «Мілоан» внаслідок підписання сторонами договору електронними підписами одноразовим ідентифікатором.
Однак, судом не встановлено перерахування коштів ТОВ «Мілоан» та отримання їх відповідачем, оскільки копія платіжного доручення № 2299743 від 18.10.2019 року не є належним та допустимим доказом - на ньому відсутній підпис, печатка чи штамп банку.
Платіжне доручення, це розпорядження ініціатора надавачу платіжних послуг щодо виконання платіжної операції. Розпорядження не може підтверджувати сам факт перерахування коштів, лише підтверджує дозвіл на перерахування коштів, а не саме виконання платіжної операції, про що зазначено в п.54 ч.1 ст.1 Закону України «Про платіжні послуги».
Позивач не надав суду копії виписки з особового рахунка за кредитним договором № 6924397 від 18.10.2019, у результаті чого неможливо встановити та підтвердити факт перерахування коштів та їх отримання, наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір.
Позивачем не обґрунтована неможливість надання доказів – первинних фінансових документів, разом з позовною заявою, тому суд розглянув справу за наявними в ній доказами

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з такого.
Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до ч. 3 ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.
В ст.3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Закону України «Про електрону комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Із зазначеного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.
В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів, а також факт відступлення права вимоги за вказаним договором між ТОВ «Мілоан» і ТОВ ФК «Кредит Капітал».
Відповідно до п.8.1. договору відступлення права вимоги № 47-МЛ від 20 лютого 2020 року первісний кредитор (ТОВ «Мілоан») зобов?язався передати новому кредитору (позивачу у справі) усю документацію щодо права вимоги до боржників. Тобто первісний кредитор мав передати новому кредитору докази виконання ним свого обов?язку за кредитним договором – перерахування коштів боржнику згідно умов договору, що відповідає приписам ст.517 ЦК України. 
З наведених підстав слід визнати обгрунтованими висновки суду першої інстанції, викладені в ухвалі від 04 листопада 2025 року (а.с.67), якою відмовлено позивачу у витребуванні доказів, адже всупереч приписам ст.83 ЦПК України позивач не підтвердив належними і допустимими доказами те, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання доказів, про витребування яких він клопотав перед судом. Позивач лише обмежився такими доводами: «Оскільки необхідна для отримання інформація містить банківську таємницю та за своїм правовим режимом відноситься до таємної інформації з обмеженим доступом та суворо оберігається законодавством України, вважаємо, що існують вагомі причини неможливості самостійного отримання інформації.» Тобто позивач як новий кредитор, сторона кредитного договору, не довів те, що він вимагав від первісного кредитора чи від банківської установи певні докази і йому було незаконно відмовлено. 
У підтвердження виконання первісним кредитором обов?язку із надання позичальнику кредитних коштів новий кредитор надав суду в електронному виді копію платіжного доручення № 2299743 від 18.10.2019.
За змістом ст.ст.77-80 ЦПК України докази мають відповідати критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності.
Згідно з положеннями ст.12, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Принцип змагальності (п.4 ч.3 ст.2 ЦПК України) забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. 
Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17; постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).
Суд першої інстанції обгрунтовано визнав неналежним (ст.77 ЦПК України) і недостатнім (ст.80 ЦПК України) доказом платіжне доручення (єдиний доказ) на підтвердження виконання обов?язку первинного кредитора з огляду на те, що платіжне доручення - розрахунковий документ, що містить письмове доручення платника обслуговуючому банку про списання зі свого рахунку зазначеної суми коштів та її перерахування на рахунок отримувача, і відповідно до додатку №2 до Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою НБУ № 22 від 21.01.2004 ( у редакції за станом на 18 жовтня 2019 року), цей розрахунковий документ має містити (у нижньому правому кутку) обов?язковий реквізит – відмтіка «Проведено банком/дата/ підпис банку». Долучена до позову електронна копія платіжного доручення № 2299743 від 18.10.2019 такої відмітки не містить, тому не може бути підтвердженням перерахування коштів на користь відповідача за укладеним кредитним договором.
З наведених підстав суд першої інстанції обгрунтовано виснував про те, що належним і достатнім підтвердженням банківської операції від 18 жовтня 2019 року може бути виписка по особовому (картковому) рахунку, якої позивач суду не надав. 
Хоча у справі ухвалено заочне рішення, цей факт не звільняє позивача від обов?язку довести належними, допустимими, достовірними і достатнім доказами обставини, на які він посилається в обгрунтування заявлених вимог.
Надані позивачем докази у сукупності доводять лише факт укладення в електронному виді кредитного договору між первісним кредитором і відповідачем, а також факт відступлення права вимоги за вказаним договором між первісним кредитором і позивачем у справі, але сам факт укладення такого договору (відступлення права вимоги) не є достатнім для підтвердження дійсності права вимоги первісного кредитора, а саме виконання останнім обов?язку з перерахування коштів за укладеним кредитним договором. 
Проаналізувавши питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, наведені апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Зважаючи на встановлене, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції. 
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Кредит-Капітал» залишити без задоволення.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 04 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 09 березня2026 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов 

Судді: А.І.Дорош

В.М.Триголов