Справа № 345/6073/25 
Провадження № 22-ц/4808/564/26 
№22-ц/4808/565/26 
Головуючий у 1 інстанції Онушканич В. В. 
Суддя-доповідач Луганська 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 березня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Луганської В.М.,
суддів: Девляшевського В.А., Мальцевої Є.Є.
за участю секретаря – Кузів А.В.
учасники справи:
позивач – фізична особа-підприємець ОСОБА_1 
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Івано-Франківського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 , 
на заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року та ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2026 року, ухвалені судом у складі судді Онушканич В.В.,
у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:
У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості та просив суд стягнути заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 2335,94 грн, яка складається з 1751,16 грн заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з вересня 2019 року до квітня 2021 року, інфляційні втрати у розмірі 451,36 грн, 3% річних у розмірі 133,42 грн, а також судові витрати.
Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 10 грудня 2025 року до у часті у справі залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , як співвідповідачів.

Заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року стягнуто солідарно зі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 1990,98 грн, яка складається із 1751,16 грн заборгованості за житлово-комунальні послуги, інфляційні втрати у розмірі 190,61грн, 3% річних у розмірі 49,21 грн.
Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 275,30 грн судового збору та 500,00 грн витрат за надання правничої допомоги.
Стягнуто із ОСОБА_4 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 275,30 грн судового збору та 500,00 грн витрат за надання правничої допомоги.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 275,30 грн судового збору та 500,00 грн витрат за надання правничої допомоги.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В січні 2026 року позивач звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення та просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5467,18 грн.
Заява обґрунтована тим, що відповідно до приписів п.9 ч.3 ст.175 ЦПК України позивачем в позовній заяві було надано попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат на правничу допомогу, які він очікував понести та зазначено, що документальне підтвердження понесених судових витрат позивача будуть подані відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Між ним та Адвокатським бюро «Юлії Біжко» було укладено договір про надання професійної правничої допомоги 14/01 від 14.07.2025 року, додаток №1 від 14.07.2025 року до договору про надання професійної правничої допомоги 14/01 від 14.07.2025 року, додаток №2 від 14.07.2025 року до договору про надання професійної правничої допомоги №14/01 від 14.07.2025 року. Відповідно до акту №281 від 23.01.2026 року здачі - приймання до договору про надання професійної правничої допомоги 14/01 від 14.07.2025 року вартість наданих адвокатських послуг складає 5 467,18 грн. 

Ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2026 року відмовлено фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в ухваленні додаткового рішення.

Не погоджуючись з заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року в частині стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу та ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2026 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року змінити в частині стягнення витрат на правничу допомогу, ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2026 року про відмову в ухваленні додаткового рішення скасувати.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначив, що відповідно до вимог п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України позивачем в позовній заяві було наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, зокрема, що орієнтовні витрати складають 7 968,96 грн, з яких 968,96 грн - судовий збір, 7 000,00 грн професійна правнича допомога, та зазначив, що докази документального підтвердження понесених позивачем витрат будуть подані відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Скаржник послався на те, що під час розгляду справи та на момент ухвалення рішення до матеріалів справи не було долучено належних і допустимих доказів, які б у повному обсязі підтверджували фактичне понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу. У матеріалах справи були відсутні документи, що підтверджують обсяг наданих послуг та їх вартість, у зв`язку з розглядом даної справи, а також докази приймання-передачі наданих послуг, які відповідно до вимог процесуального законодавства є підставою для вирішення питання про розподіл судових витрат. 
З огляду на відсутність у матеріалах справи на момент ухвалення заочного рішення всіх необхідних документів, що підтверджують розмір та факт понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для їх стягнення при ухваленні рішення.
Скаржник зазначив, що до заяви про ухвалення додаткового рішення позивачем було додано акт №281 від 23.01.2026 року здачі - приймання до договору про надання професійної правничої допомоги 14/01 від 14.07.2025 року, в якому визначено перелік наданих адвокатським бюро послуг, що у сукупності з договором про надання правничої допомоги та додатками до нього, підтверджує, що адвокатське бюро здійснювало підготовку процесуальних документів по даній справи та надавало позивачу професійну правничу допомогу. 
Крім того посилається на те, що питання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідно до вимог процесуального законодавства може бути вирішено судом виключно за наявності відповідної заяви чи клопотання іншої сторони спору, яка повинна навести належні обґрунтування. Проте відповідачами не було подано жодних заяв чи клопотань про зменшення витрат на правничу допомогу, тому зменшення розміру витрат на правничу допомогу з ініціативи суду суперечить засадам змагальності сторін, правовим висновкам Верховного суду, а тому заявлені витрати позивача підлягають задоволенню в повному обсязі. 

Ухвалами Івано-Франківського апеляційного суду від 24 лютого 2026 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 на заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року та ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2026 року та роз`яснено відповідачам право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження апеляційним судом направлялось  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2  за місцем їх реєстрації. На адресу суду повернувся конверти з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до п. 4 ч. 6 ст. 272 ЦПК України свідчить про вручення відповідачам ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з апеляційною скаргою.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 березня 2026 року справу призначено до розгляду.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу в межах її доводів.

У судове засідання ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 не з`явились, про дату, часу та місце судового засідання повідомлені належним чином. Апеляційним судом за місцем реєстрації відповідачів направлялися судові повістки-повідомлення, які повернулися з відміткою «адресат відсутній». Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України повістка-повідомлення вважається врученою відповідачам.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справу.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим провести судовий розгляд справи без учасників справи, які повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Із змісту апеляційної скарги вбачається, що скаржником оскаржується рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року в частині стягнення з  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 500,00 грн витрат за надання правничої допомоги та ухвала Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2026 року.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо оскарження рішення в частині стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги, а тому апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваній частині, а саме в частині стягнення витрат на правничу допомогу а також перевіряє законність ухвали Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2026 року.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Стягуючи витрати на правову допомогу при ухваленні заочного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені витрати позивача в сумі 7968, 96 грн з врахуванням складності справи та обсягу виконаних адвокатом робіт, ціни позову є неспівмірними, не відповідають критеріям реальності та розумності, та дійшов висновку про зменшення витрат на правничу допомогу до 1500 грн та стягнення з відповідачів на користь позивача витрат за надання правничої допомоги з кожного по 500,00 грн, оскільки солідарне стягнення судових витрат не передбачено діючим законодавством.
Постановляючи ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2026 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення , суд першої інстанції виходив з того, що судом вже вирішено питання щодо розподілу судових витрат, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу при ухвалені судового рішення.

Переглядаючи справу, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно з вимогами частин першої, другої, п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні цих витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
З матеріалів справи вбачається, що в позовній заяві позивачем було наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку розглядом справи в розмірі 7 000 грн. 
До позовної заяви позивачем додано копію договору про надання правничої допомоги №1401 від 14.07.2025 року , копію додатка № 1 від 14.07.2025 року до договору про надання правничої допомоги №1401 від 14.07.2025 року, копію додатка № 2 від 14.07.2025 року до договору про надання правничої допомоги №1401 від 14.07.2025 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Також позивачем було зазначено, що документальне підтвердження понесених витрат буде подано відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Тобто, сторона позивача до закінчення судових дебатів зробила заяву про понесення нею витрат на правничу допомогу та надала орієнтовних розрахунок понесених витрат.
З огляду на встановлені обставини, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу при ухваленні рішення, оскільки на час ухвалення заочного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року в матеріалах справи були відсутні належні докази про фактичні витрати та обсяг наданої адвокатом правничої допомоги.
Порушення норм процесуального права відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення, тому заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року в оскаржуваній частині про стягнення з  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 500,00 грн витрат за надання правничої допомоги підлягає скасуванню.

Щодо ухвали Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2026 року про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).
Як зазначалося вище, в позовній заяві позивачем було наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач які очікує понести у зв`язку розглядом справи в розмірі 7 000 грн та зазначено, що документальне підтвердження понесених витрат буде подано відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду
23 січня 2026 року позивач звернувся до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення та просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5467,18 грн.
Заяву про ухвалення додаткового рішення позивачем подано через систему «Електронний суд» в строк, передбачений ч. 8 ст. 141 ЦПК України.
До заяви позивачем було додано акт здачі-приймання до договору про надання професійної правничої допомоги №281 від 14.07.2025 року, довіреність від 30.07.2025 року, докази надсилання заяви іншим учасникам справи.
Як зазначалося вище, у суду першої інстанції були відсутні правові підстави для вирішення питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу при ухваленні заочного рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року і вказане рішення суду в частині стягнення з  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 500,00 грн витрат за надання правничої допомоги підлягає скасуванню. 
З огляду на викладене, ухвала Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2026 року постановлена з порушенням вимог ЦПК України, оскільки заяву про ухвалення додаткового рішення позивачем подано відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, тому підлягає скасуванню.

Визначаючи розмір витрат на професійну правничу допомогу та розподіляючи вказані витрати між сторонами у справі, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивач долучив до позовної заяви копії договору про надання професійної правничої допомоги № 14/01 від 14.07.2025; додатку № 1 від 14.07.2025 до договору про надання професійної правничої допомоги № 14/01 від 14.07.2025; додатку № 2 від 14.07.2025 до договору про надання професійної правничої допомоги № 14/01 від 14.07.2025, свідоцтваопро право на заняття адвокатською діяльністю, виданого Радою адвокатів Дніпропетровської області 23.11.2018 за № 3976.
В розділі 6 договору про надання професійної правничої допомоги № 14/01 від 14.07.2025 визначено вартість та порядок розрахунків та зазначено, що сум гонорару за послуги та порядок проведення розрахунків між сторонами визначається додатком №2 до договору. 
Факт надання послуг підтверджується актом здачі-прийняття наданих послуг, який підписується сторонами та разом з наданим адвокатським бюро розрахунком є підставою для перерахування суми гонорару (винагороди). 
Згідно додатку №2 до договору про надання професійної правничої допомоги № 14/01 від 14.07.2025 година адвоката складатиме 2 000 грн.
При поданні клопотання про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу представником позивача до клопотання долучено акт здачі-приймання до договору про надання професійної правничої допомоги №281 від 14.07.2025 року, згідно якого адвокатське бюро надало, а замовник прийняв правничу допомогу у вигляді:
аналіз наданих замовником документів щодо правовідносин, вартістю – 500 грн, підготовка та складання позовної заяви, вартістю 2500 грн, гонорар успіху – 467,18 грн, підготовка та складання клопотання про витребування доказів, що подається одночасно з позовною заявою та клопотання про залучення співвідповідачів, вартістю – 2000 грн, загальна вартість наданих послуг становить 5467,18 грн.
Колегія суддів вважає, що позивачем було документально доведено понесені витрати на правову допомогу.
Згідно правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року заява №19336/04, § 268)).
Колегія суддів, враховуючи характер правовідносин у цій справі, оцінивши подані стороною позивача докази, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом Ковалем А.Є. послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості витрат на правничу допомогу, їх пропорційності до предмета спору з урахуванням ціни позову, дійшла висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, яку просить стягнути ОСОБА_1 на свою користь з 5467,18 грн до 1500 грн. 
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що питання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу відповідно до вимог процесуального законодавства може бути вирішено судом виключно за наявності відповідної заяви чи клопотання іншої сторони спору, яка повинна навести належні обгрунтування, з огляду на таке.
В постанові Верховного Суду від 16 березня 2026 року у справі №522/7662/23 (провадження №61-406св26) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду послідовно сформувала та дотримується підходу, за якого клопотання іншої сторони є обов`язковою передумовою для зменшення судом витрат на правничу допомогу лише в контексті критеріїв, наведених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Натомість критерії, окреслені в частині третій статті 141 ЦПК України, суд може застосувати і з власної ініціативи, незалежно від наявності клопотань іншої сторони.
Тобто, при відсутності клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, суд на підставі ч.3 ст.141 ЦПК України визначає розмір витрат з урахуванням вказаних в цій статті критеріїв.
Колегія суддів вважає, що визначений розмір витрат на правничу допомогу в сумі 1500 грн відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.
Крім того, вирішуючи питання компенсації позивачеві понесених ним судових витрат, колегія суддів звертає увагу, що солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено, оскільки солідарне зобов`язання є інститутом цивільного права і на нього поширюється дія норм ЦК України, який визначає це поняття через «солідарну вимогу» та «солідарний обов`язок» (ст. ст. 541-544 ЦК України).
Не можна ототожнювати інститут розподілу судових витрат (витрат на професійну правничу допомогу), закріплений в ЦПК України, з солідарним обов`язком та відповідальністю, які є інститутами цивільного права і виникають лише у випадку передбаченому законом або договором (ст. 541 ЦК України).
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі по 500 грн з кожного.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року в оскаржуваній частині про стягнення з  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 500,00 грн витрат за надання правничої допомоги та ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2026 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення та стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі по 500 грн з кожного.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник ОСОБА_5 задовольнити частково.

Заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2026 року скасувати в частині стягнення з  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 500,00 грн витрат за надання правничої допомоги.

Ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2026 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_4 , судові витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі по 500 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 27 березня 2026 року.

Головуючий В.М. Луганська
Судді: В.А. Девляшевський 
Є.Є. Мальцева