ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2626/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючої судді Принцевської Н.М.;
суддів: Савицького Я.Ф., Ярош А.І.;
(Південно-західний апеляційний господарський суд, м. Одеса, пр-т Шевченка, 29)

секретар судового засідання (за доручення головуючої судді): Романенко Д.С.;
за участю представників сторін:
від Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ"- Лупу С.С.;
від Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області – Дзюбенко С.М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ"
на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 (повний текст складено та підписано 06.10.2025, суддя: Погребна К.Ф.)
по справі № 916/2626/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ"
до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області
про визнання недійсним рішення, скасування рішення про державну реєстрацію, скасування державної реєстрації та поновлення права, 
(суддя першої інстанції Погребна К.Ф., дата та місце ухвалення рішення: 25.09.2025, Господарський суд Одеської області, м. Одеса, пр-т Шевченка, 29)

03.07.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" звернулось до Господарського суду Одеської області з позовом до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації та поновлення права.
В обґрунтування позовних вимог Позивач посилався на те, що Рішенням 22 сесії Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області VIII скликання від 31.01.2022 №719-VIII порушено речові права Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" на земельну ділянку, право постійного користування якою припинено Відповідачем за відсутності обставин, з якими Закон пов`язує можливість такого припинення.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 25.09.2025у даній справі позов Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області - задоволено повністю; визнано рішення 22 сесії Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області VІІІ скликання від 31.01.2022 № 719-VІІІ незаконним та недійсним з моменту його прийняття; стягнуто з Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" судовий збір в сумі 2 422,40 грн.
У своєму рішенні суд першої інстанції зазначив, що оскільки при прийнятті оскаржуваного рішення Відповідач керувався положеннями пунктом «а», ст. 141 Земельного кодексу України, тоді як Позивачем відповідної заяви/клопотання про добровільну відмову від права постійного користування земельною ділянкою не подавалось, зворотного Відповідачем не доведено, подане Позивачем клопотання за своїм змістом та правовою природою не є відповідним клопотанням про добровільну відмову від права користування земельною ділянкою, а направлено на волевиявлення власника будівель та споруд, розташованих на відповідній земельній ділянці, на отримання земельної ділянки у власність, Відповідач фактично припинив право користування Позивача земельною ділянкою не на підставах, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним та відповідним рішенням порушено права Позивача як землекористувача на постійне користування земельною ділянкою.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги Позивача про визнання рішення 22 сесії Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області VІІІ скликання від 31.01.2022 № 719-VІІІ незаконним та недійсним з моменту його прийняття є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Поряд з цим місцевий господарський суд критично оцінив доводи Відповідача про відсутність у Позивача прав на спірну земельну ділянку та встановив, що право користування земельною ділянкою перейшло до Позивача в силу закону разом із набуттям права власності на об`єкти нерухомості (базу відпочинку), відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України та принципу єдності юридичної долі земельної ділянки і розташованого на ній майна.
Суд зазначив, що попередній землекористувач мав належним чином оформлене право користування, яке перейшло до наступних набувачів нерухомості, а відтак доводи Відповідача про відсутність у Позивача прав на землю є безпідставними.
Також суд першої інстанції у своєму рішенні встановив суперечливість позиції Відповідача щодо підстав припинення права користування земельною ділянкою та дійшов висновку, що оскаржуване рішення фактично ґрунтується на припущенні про добровільну відмову Позивача від такого права, яка не підтверджується змістом поданого клопотання.
Не погоджуючись з таким рішенням, Кароліно-Бугазька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області звернулась до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 25 вересня 2025 у справі № 916/2626/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити Позивачу у задоволенні позову повністю.
Відповідач у своїй апеляційній скарзі зазначає, що фактичні обставини справи вказують на те, що на момент переходу права власності на нерухоме майно від ОСОБА_1 до Позивача, у ОСОБА_1 не існувало жодних прав на земельну ділянку, а тому право на неї до Позивача не перейшло та не могло перейти, доказів того, що ОСОБА_1 мала права на земельну ділянку в момент переходу права власності на нерухоме майно до Позивача, матеріали справи не містять. 
А отже, враховуючи, що на момент прийняття Відповідачем оскаржуваного рішення у Позивача не існувало жодних прав на земельну ділянку, права Позивача не є порушеними, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Також, Кароліно-Бугазька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області вважає, що вона не мала жодних правових підстав для прийняття рішення про передачу земельної ділянки Позивачу у власність. Відсутність відповідного звернення від Позивача після формування земельної ділянки унеможливлювала розгляд питання про розпорядження нею на користь Позивача, а передача у власність неможлива без припинення права постійного користування.
В апеляційній скарзі Відповідач зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми земельного законодавства, які регулюють порядок набуття земельних ділянок у власність, та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову. 
Апелянт вказує, що набуття права власності на земельні ділянки комунальної власності можливе виключно з дотриманням процедури, визначеної Земельним кодексом України, зокрема статтею 128, яка встановлює вичерпні вимоги до змісту клопотання та переліку необхідних документів. Водночас подане Позивачем клопотання не відповідало таким вимогам, оскільки не містило згоди на укладення договору про сплату авансового внеску, не супроводжувалося всіма необхідними документами та за своєю суттю не було належною заявою про придбання земельної ділянки у власність. У зв`язку з цим, на думку Апелянта, у Відповідача були відсутні правові підстави для передачі земельної ділянки у власність Позивача.
Крім того, Апелянт зазначає, що право постійного користування земельною ділянкою у Позивача припинилося раніше в силу закону, а подане у 2021 році клопотання в частині відмови від такого права відповідало вимогам законодавства та правомірно було задоволене. 
При цьому Відповідач зазначає, що він не був зобов`язаний одночасно вирішувати питання про передачу земельної ділянки у власність, оскільки такому рішенню має передувати припинення права користування, а також виконання всіх процедурних дій, зокрема проведення експертної грошової оцінки, отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою та, за необхідності, дотримання вимог щодо продажу земельних ділянок на конкурентних засадах.
Також Апелянт вказує на неможливість передачі спірної земельної ділянки у власність без проведення земельних торгів з огляду на невідповідність площі забудови розміру земельної ділянки, а також на те, що земельна ділянка на момент звернення Позивача не була сформована. 
З огляду на викладене, Кароліно-Бугазька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області вважає висновки суду першої інстанції необґрунтованими, а рішення таким, що підлягає скасуванню.
Крім того, 28.10.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 по справі №916/2626/25.
У своїй апеляційній скарзі Позивач частково не погоджується із оскаржуваним рішенням та вважає, що воно підлягає зміні судом апеляційної інстанції шляхом доповнення його мотивувальної частини.
Апелянт вважає, що хоча, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання рішення 22 сесії Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області VІІІ скликання від 31.01.2022 № 719-VІІІ незаконним та недійсним з моменту його прийняття, однак суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не надав оцінку всім обставинам, якими Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги.
Позивач зазначає, що окремою та самостійною підставою позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" про визнання рішення 22 сесії Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області VІІІ скликання від 31.01.2022 № 719-VІІІ незаконним та недійсним з моменту його прийняття є відсутність повноважень у Кароліно-Бугазької сільської ради на прийняття рішення про припинення права Позивача на постійне користування земельною ділянкою.
Апелянт вказує, що Кароліно-Бугазька сільська рада VIII скликання фактично не була сформована у встановленому законом порядку, оскільки результати місцевих виборів 2020 року були скасовані у зв`язку з істотними порушеннями виборчого законодавства, повторні вибори не відбулися, а згодом їх проведення було припинено у зв`язку із запровадженням воєнного стану. За таких обставин до складу ради не було обрано необхідної кількості депутатів, що унеможливлює набуття нею повноважень та прийняття правомочних рішень.
У зв`язку з цим Апелянт стверджує, що оскаржуване рішення було прийняте неповноважним органом, а відтак є незаконним та підлягає скасуванню незалежно від інших обставин справи. Крім того, Апелянт наголошує, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права, оскільки не дослідив та не оцінив зазначені доводи, чим порушив принципи змагальності сторін, рівності учасників процесу та право на справедливий суд, гарантоване Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини.
Також Апелянт вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та дійшов висновків, які не відповідають фактичним даним, що відповідно до положень Господарського процесуального кодексу України є підставою для зміни судового рішення, зокрема шляхом доповнення його мотивувальної частини висновками щодо неповноважності Відповідача як окремої підстави для визнання спірного рішення недійсним.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.10.2025 апеляційну скаргу Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області залишено без руху, як таку, що не відповідає вимогам ст.258 Господарського процесуального кодексу України, та роз`яснено, що у випадку не усунення Скаржником вказаних недоліків, апеляційну скаргу буде повернуто Апелянту.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 31.10.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" залишено без руху, як таку, що не відповідає вимогам ст.258 Господарського процесуального кодексу України, та роз`яснено, що у випадку не усунення Скаржником вказаних недоліків, апеляційну скаргу буде повернуто Апелянту.
10.11.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області надійшла заява про усунення недоліків, допущених при зверненні з апеляційною скаргою, в якій Апелянт надав докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн.
11.11.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" надійшла заява про усунення недоліків, допущених при зверненні з апеляційною скаргою, в якій Апелянт надав докази сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн, а також докази надсилання Кароліно-Бугазькій сільській раді Білгород-Дністровського району Одеської області копії апеляційної скарги і доданих до неї документів.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 по справі №916/2626/25; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/2626/25.
Крім того, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 по справі №916/2626/25; витребувано у Господарського суду Одеської області матеріали справи №916/2626/25.
19.11.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи №916/2626/25.
25.11.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області надійшов відзив на апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ".
У своєму відзиві Відповідач заперечує твердження Апелянта щодо неповноважності Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, оскільки вона була сформована та набула повноважень у встановленому законом порядку за результатами місцевих виборів 2020 року, провела першу сесію, а її голова та депутати набули повноважень, що підтверджується відповідними рішеннями та судовими актами. Рада є правонаступником прав та обов`язків попередніх органів місцевого самоврядування та здійснює свої повноваження на законних підставах, а її рішення не визнані протиправними.
Також у відзиві Відповідач наголошує, що Позивач діє суперечливо, оскільки раніше звертався до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області з клопотанням щодо вирішення земельного питання, фактично визнаючи його повноваження, проте у подальшому заперечує їх у судовому процесі. Така поведінка, на думку Відповідача, суперечить принципу добросовісності та забороні суперечливої поведінки.
З урахуванням наведеного Відповідач вважає, що апеляційна скарга Позивача є необґрунтованою.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 розгляд апеляційних скарг Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 по справі №916/2626/25 призначено до сумісного розгляду на 19.01.2026 року о 12-00 год.
28.11.2025 до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" надійшов відзив на апеляційну скаргу Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області.
У своєму відзиві Товариство з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" зазначає, що доводи апеляційної скарги Відповідача про відсутність у Позивача прав на спірну земельну ділянку є безпідставними, оскільки Кароліно-Бугазька сільська рада Білгород-Дністровського району Одеської області сама визнає право власності Позивача на розташовану на ній базу відпочинку. 
Позивач наголошує, що відповідно до статті 120 Земельного кодексу України право користування земельною ділянкою переходить до набувача нерухомості в силу закону, а тому таке право виникло і у нього. З урахуванням принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній майна спростовуються доводи Апелянта про відсутність у Позивача прав на землю. 
Крім того, Товариство з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" вказує, що оскаржуваним рішенням Відповідач безпідставно розпорядився земельною ділянкою, чим порушив права Позивача, у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
У відзиві Позивач зазначає, що доводи Відповідача щодо відсутності обов`язку передати Позивачу земельну ділянку у власність є безпідставними, оскільки клопотання Позивача було спрямоване не на безумовну відмову від права постійного користування, а на його припинення за умови одночасного набуття права власності на земельну ділянку, що випливає зі змісту такого клопотання та положень статті 120 Земельного кодексу України.
Також на переконання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" у разі невідповідності клопотання вимогам закону, Відповідач мав відмовити у його задоволенні в цілому, а не припиняти право користування з підстав добровільної відмови. 
Позивач стверджує, що Відповідач, здійснивши припинення права постійного користування Товариства з обмеженою з відповідальністю "ВРЕМЯ" на вказану земельну ділянку з переведенням її до земель запасу сільської ради, допустив порушення цілісності єдиного майнового комплексу та штучно відокремив від нього земельну ділянку, яка є його невід`ємною частиною.
Щодо доводів Відповідача в частині порушення порядку формування земельної ділянки Позивач вважає їх необґрунтованими, оскільки він не звертався із клопотанням про її формування шляхом інвентаризації, а просив припинити право постійного користування за умови одночасної передачі ділянки у власність, натомість Відповідач безпідставно припинив право користування окремим рішенням, не вирішивши питання про передачу земельної ділянки, та в подальшому надав дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель комунальної власності орієнтовною площею 3,02 га з метою формування Земельної ділянки.
13.01.2026 до Південно-західного апеляційного господарського суду від представника Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області надійшла заява про участь у судових засіданнях у даній справі в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.01.2026 задоволено заяву Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку EASYCON.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 19.01.2026 в судовому засіданні оголошено перерву по справі №916/2626/25 до: 02.03.2026 року об 11-00 год.
Протокольною ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 02.03.2026 в судовому засіданні оголошено перерву по справі №916/2626/25 до: 09.04.2026 року об 12-30 год.
09.04.2026 у судове засідання, яке проводилось в режимі відеоконференції з`явились представники Сторін, які підтримали вимоги та доводи, викладені ними письмово.
Відповідно до ст.269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши апеляційні скарги та відзиви на них, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права та дотримання норм процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 23.07.1997 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" як Покупцем та Холдинговою компанією "Прикарпатліс" в особі Відкритого акціонерного товариства "Дзвиняцький лісокомбінат", в особі директора бази відпочинку "Прикарпатліс" Мазура Я.І., як Продавцем, було укладено Договір купівлі-продажу нерухомого майна. Предметом договору виступали об`єкти незавершеного будівництва, а саме їдальня, склад, під`їзна дорога та лінія електропередач, розміщені на земельній ділянці площею 3,0182 га бази відпочинку "Прикарпатський лісник" у смт Затока Білгород-Дністровського району Одеської області.
30.10.1997 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" та директором бази відпочинку "Прикарпатський лісник" Мазуром Я.І. складено та підписано акт, яким сторони засвідчили передачу Товариству з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" вищезазначених об`єктів продажу, розміщених на земельній ділянці площею 30 182 кв.м.
29.12.1997 Рішенням 27 сесії Затоківської селищної ради народних депутатів ХХІІ скликання № 13 вилучено із землекористування Холдингової компанії "Прикарпатліс" земельну ділянку площею 3, 0182 га, надано її Товариству з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ"; надано згоду на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 3,0182 га, Товариству з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" під будівництво оздоровчої установи; припинити право користування Холдингової компанії "Прикарпатліс" земельною ділянкою площею 3, 0182 га і зарахувати її в запаси Затоківської селищної ради.
26.01.1998 Рішенням 28 сесії Затоківської селищної ради народних депутатів ХХІІ скликання № 16 передано Товариству з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" в постійне користування земельну ділянку площею 3,0182 га без зміни цільового призначення; видано Товариству з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою площею 3,0182 га.
09.04.1998 на підставі рішення 28 сесії Затоківської селищної ради народних депутатів ХХІІ скликання № 16 від 26.01.1998 Товариству з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" видано Державний акт на право постійного користування землею серії ОД, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 4.
Згідно із вказаним Державним актом Товариству з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" надано у постійне землекористування 3, 02 га землі в межах згідно з планом землекористування для будівництва оздоровчого комплексу.
08.07.2005 Білгород-Дністровською інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю видано Товариству з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" дозвіл на виконання будівельних робіт № 42 з реконструкції бази відпочинку "ВРЕМЯ".
04.06.2008 Рішенням виконавчого комітету Затоківської селищної ради № 259 базі відпочинку "ВРЕМЯ" як окремому комплексу присвоєно юридичну адресу: АДРЕСА_1 .
01.11.2010 за результатами реконструкції бази відпочинку "ВРЕМЯ" складено акт готовності об`єкта до експлуатації № 1379, відповідно до якого у складі бази відпочинку "ВРЕМЯ" введено до експлуатації наступні об`єкти нерухомого майна: котедж літ. «В», котедж літ. «Г», котедж літ. «Д», об`єкт громадського харчування літ. «Б», душ літ. «Є», вбиральня літ. «Ж», будинок охорони літ. «З», які розташовані у АДРЕСА_1 .
Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області видано Товариству з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" сертифікат відповідності № 15001379, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта будівель та споруд бази відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_1 ": котеджів літ. «В» площею 437,5 кв.м; літ. «Г» площею 448,3 кв.м; літ. «Д» площею 442,20 кв.м; об`єкту громадського харчування літ. «Б» площею 215, 80 кв.м; душу літ. «Є» площею 17,20 кв.м; вбиральні літ. «Ж» площею 17,20 кв.м; будинку охорони літ. «З» площею 22,50 кв.м, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтверджено його готовність до експлуатації.
10.12.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" та гр. ОСОБА_1 було підписано акт прийому-передачі закінченого будівництвом частини бази відпочинку в Лиманському районі смт. Затока. 
Відповідно до зазначеного акту Товариство з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" передало у власність, а ОСОБА_1 прийняла наступні об`єкти бази відпочинку за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема: котедж «В» загальною площею 437,5 м2; котедж «Г» загальною площею 448,3 м2; котедж «Д» загальною площею 442,2 м2; об`єкт громадського харчування «Б» загальною площею 215,8 м2; душ літній «Є» загальною площею 17,2 м2; туалет літній «Ж» загальною площею 17,2 м2; будиночок охорони літній «З» загальною площею 22,5 м2; огорожа 418м; ворота металеві – 2 шт.; ємність металева– 2 шт.; вигрібна ємність металева – 1 шт.; вигрібна яма – 1шт.; зовнішні мережі водопостачання (з пластикових труб) із спорудами; зовнішні мережі каналізації (з пластикових труб) із спорудами. 
06.04.2017 Товариство з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" видало довідку № 5 гр. ОСОБА_1 про те, що вона сплатила всі дольові внески відносно реконструкції та будівництва котеджей та іншого нерухомого майна будівель та споруд бази відпочинку ТОВ "ВРЕМЯ", розташованих за адресою: АДРЕСА_1 . 
В матеріалах справи наявна копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.04.2017, згідно з яким власником будівель та споруд бази відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_1 " загальною площею 1600,7 кв.м. була ОСОБА_1 .
17.11.2021 Рішенням № 2/2021 учасника (засновника) Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" (код ЄДРПОУ 13919940) включено до складу засновників Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" ОСОБА_1 , прийнято від ОСОБА_1 вклад у вигляді нерухомого майна, що їй належить на праві приватної власності, що складається з будівель та споруд бази відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_1 " (об`єкт нежитлової нерухомості), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 1600,7 кв.м. ,реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1222915551103. 
20.11.2021 ОСОБА_2 надав нотаріальну згоду дружині - ОСОБА_1 , на передачу, укладання та підписання акту прийому-передачі майна зазначеного вище в якості внеску до статутного капіталу ТОВ "ВРЕМЯ".
20.11.2021 між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" укладено акт приймання-передачі майна, відповідно до якого ОСОБА_1 передала у власність Товариству з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ", в якості внеску до статутного капіталу, а Позивач приймає, в якості внеску до статутного капітулу будівлі та споруди бази відпочинку " ІНФОРМАЦІЯ_1 ". 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав від 28.07.2023, земельна ділянка за кадастровим номером 5110300000:02:004:0293, загальною площею 3,02 га власником якої є Затоківська селищна рада Білгород-Дністровської міської ради, перебувала на праві постійного користування у Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ".
Як вбачається з матеріалів справи, 22.12.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" звернулось до Кароліно-Бугазької сільської ради з клопотанням про виділення земельної ділянки у власність, яким просило припинити право постійного користування земельною ділянкою площею 3,02 га, яка відповідно до Акту на право постійного користування землею зареєстрованого у книзі записів державних актів на право постійного користування за номером 4 від 09 квітня 1998 року перебуває у постійному користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" та передати вказану земельну ділянку, на якій розміщені будівлі та споруди бази відпочинку "ВРЕМЯ" загальною площею 1 600, 7 кв.м, у власність Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ".
Рішенням 22 сесії Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області VІІІ скликання № 719-VIII від 31.01.2022, пунктом 1 якого, було вирішено припинити Товариству з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 3,02 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку із добровільною відмовою від права постійного користування земельною ділянкою.
Визнати таким, що втратив чинність Державний акт на право постійного користування землею серії ОД, виданий 09.04.1998 Товариству з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ"; перевести земельну ділянку загальною площею 3,02 га до земель запасу Кароліно-Бугазької сільської ради (п. 2, 3 Рішення).
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.03.2025, право постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5110300000:02:004:0293 загальною площею 3,02 га, яке було зареєстроване за Товариством з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ", припинено на підставі рішення органу місцевого самоврядування щодо об`єкта речового права, серія та номер 719-VIII від 31.01.2022.
Як встановлено матеріалами справи, постановою Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 855/111/20 встановлено факт численних порушень виборчих прав Позивачів, які мали системний характер та були підтверджені судовими рішеннями і постановами виборчих органів. Зокрема, встановлено, що значна частина осіб, які мали статус кандидатів у депутати (понад 8% від загальної кількості зареєстрованих кандидатів), не була включена до виборчих бюлетенів, унаслідок чого позбавлена можливості реалізувати своє пасивне виборче право. Такі обставини, за висновком Верховного Суду, вплинули на достовірність результатів виборів.
Також зазначено, що невключення кандидатів до виборчих бюлетенів одночасно порушило й активне виборче право виборців Кароліно-Бугазької територіальної громади, оскільки обмежило їх можливість вільно обирати з усього кола осіб, які мали право брати участь у виборах. Судом встановлено, що всі Позивачі, які були кандидатами у депутати та кандидатом на посаду сільського голови, не були включені до бюлетенів, що свідчить про істотне порушення вимог виборчого законодавства, зокрема частини 8 статті 248 Виборчого кодексу України.
Як зазначено Верховним Судом, такі порушення мали наслідком спотворення результатів волевиявлення виборців та можуть бути підставою для застосування передбачених законом наслідків, зокрема, визначених пунктом 6 частини 1 статті 280 Виборчого кодексу України. При цьому встановлено, що оцінка законності постанов Кароліно-Бугазької сільської територіальної виборчої комісії від 27.10.2020 у контексті зазначених порушень належним чином не була врахована Центральною виборчою комісією.
Верховним Судом також встановлено, що кандидати були безпідставно усунуті з виборчого процесу, попри збереження їх статусу протягом усього виборчого процесу, що підтверджується матеріалами справи та не заперечується Центральною виборчою комісією.
У зв`язку із цим Верховний Суд у зазначеній постанові зобов`язав Центральну виборчу комісію вжити заходів, спрямованих на відновлення порушених виборчих прав відповідних осіб.
На виконання зазначеної постанови 01.12.2020 Центральною виборчою комісією прийнято постанову № 535, якою зобов`язано Кароліно-Бугазьку сільську територіальну виборчу комісію прийняти рішення про визнання виборів такими, що не відбулися, та про призначення повторних виборів як депутатів, так і сільського голови.
09.12.2020 Кароліно-Бугазькою сільською територіальною виборчою комісією прийнято постанову № 273, якою вибори 25.10.2020 визнано такими, що не відбулися, та призначено повторні вибори. Надалі постановою Центральної виборчої комісії № 27 від 27.01.2021 окремі рішення територіальної виборчої комісії були скасовані як такі, що прийняті у зв`язку з виконанням постанови Верховного Суду.
Повторні вибори неодноразово призначалися та переносилися постановами територіальної виборчої комісії (№ 279 від 03.09.2021, № 329 від 31.10.2021, № 330 від 10.11.2021, № 346 від 09.01.2022, № 347 від 19.01.2022), однак фактично їх проведення було зупинено у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану з 24.02.2022 відповідно до Закону України № 2102-ІХ та Указу Президента України № 64/2022, дія якого надалі неодноразово продовжувалася.
Оцінюючи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, перевіривши дотримання судом норм процесуального права, в контексті встановлених обставин, судова колегія дійшла наступних висновків.
Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Відповідно до частин першої та другої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з п.10 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.1 ст.21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Частиною 1 ст.155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Частинами 1, 10 ст.59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законом України визнаються незаконними в судовому порядку.
Зі змісту наведених норм вбачається, що у разі звернення з вимогами про скасування, зокрема, правового акта індивідуальної дії, виданого органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, встановленню та доведенню підлягають як обставини, що оскаржуваний акт суперечить актам цивільного законодавства (не відповідає законові), так і обставини, що цей акт порушує цивільні права або інтереси особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, а метою захисту порушеного або оспорюваного права є відповідні наслідки у вигляді відновлення порушеного права або охоронюваного інтересу особи, яка звернулась за їх захистом.
Відповідно до ст. 13 Конституції України земля її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шлейфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.
Згідно зі ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За змістом статті 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, Земельним кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
У силу положень ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать земельні ділянки, на яких розташовані державні, у тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти.
Згідно з ч.2 ст. 95 Земельного кодексу України, порушені права землекористувачів підлягають відновленню в порядку, установленому законом.
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства - без оформлення права користування, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо). Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 20.03.2018 у справі № 910/1016/17, від 20.11.2018 у справі №921/7/18, від 15.06.2023 у справі №924/295/22, від 12.09.2023 у справі №914/198/23.
Згідно зі ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння й користування земельною ділянкою, яка перебуває в державній або комунальній власності, без установлення строку.
Відповідно до ч. 2 ст. 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають зокрема, органи державної влади, органи місцевого самоврядування, підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності.
Відповідно до статті 141 Земельного кодексу України, підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
Згідно з ч.3 ст. 142 Земельного кодексу України, припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки.
За приписами статті 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.
Як було встановлено судовою колегією, Рішенням Затоківської селищної ради від 26.01.1998 № 16 Товариству з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" передано у постійне користування земельну ділянку площею 3,0182 га, у зв`язку з чим 09.04.1998 Товариству було видано Державний акт на право постійного користування землею, зареєстрований у встановленому порядку, відповідно до якого земельну ділянку надано для будівництва оздоровчого комплексу.
Із наведеного вбачається, що Позивач набув права постійного користування земельною ділянкою у зв`язку з будівництвом оздоровчого комплексу. Зазначена обставина не оспорюється сторонами, у зв`язку з чим не потребує окремої правової оцінки судом апеляційної інстанції.
Разом з тим, апеляційним господарським судом встановлено, що 22.12.2021 Товариство з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" звернулося до Кароліно-Бугазької сільської ради з клопотанням про передачу земельної ділянки у власність, у якому просило припинити право постійного користування земельною ділянкою площею 3,02 га як передумову для подальшого набуття її у власність відповідно до статті 120 Земельного кодексу України.
При цьому із змісту вказаного клопотання вбачається, що земельна ділянка використовується Позивачем для обслуговування належних йому на праві власності будівель та споруд бази відпочинку "ВРЕМЯ" загальною площею 1 600,7 кв.м, у зв`язку з чим звернення Позивача було обумовлене наміром оформити право власності на земельну ділянку, на якій розміщене відповідне нерухоме майно.
Судова колегія зауважує, що подання зазначеного клопотання свідчить про те, що волевиявлення Позивача було спрямоване саме на набуття земельної ділянки у власність, тоді як припинення права постійного користування мало похідний характер, зумовлений саме необхідністю отримати земельну ділянку у власність.
Разом з тим, Рішення 22 сесії Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області VІІІ скликання № 719-VIII від 31.01.2022, пунктом 1 якого, було вирішено припинити у Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" право постійного користування земельною ділянкою загальною площею 3,02 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку із добровільною відмовою від права постійного користування земельною ділянкою.
Отже, з наведеного вбачається, що Відповідач, розглянувши подане Позивачем клопотання, фактично припинив право постійного користування земельною ділянкою, пославшись на добровільну відмову від такого права.
Поряд з цим, судова колегія зауважує, що у прийнятому рішенні не було вирішено питання щодо передачі спірної земельної ділянки у власність Позивача, позаяк саме з такою метою останній звертався до Відповідача.
Таким чином, Відповідачем було задоволено клопотання лише частково, при цьому проігноровано його основну вимогу.
Як зазначалося вище, зі змісту поданого Позивачем клопотання вбачається, що останній мав намір набути земельну ділянку у власність, у зв`язку з чим і звернувся до Відповідача. При цьому припинення права постійного користування та передача земельної ділянки у власність є взаємопов`язаними юридичними діями, які мають розглядатися у сукупності та не можуть бути виокремлені і вирішені окремо одна від одної.
Прийнятим оскаржуваним рішенням про припинення права користування Відповідач фактично в односторонньому порядку змінив зміст волевиявлення Позивача, виокремивши лише частину заявлених вимог та надавши їм самостійного значення, що не відповідає суті поданого клопотання.
Судова колегія зазначає, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених у статті 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним (пункт 7.27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.11.2019 у справі №906/392/18).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.11.2019 у справі №906/392/18 зазначила, що вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди враховують, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140- 149 Земельного кодексу України.
Отже, право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з підстав, передбачених статтею 141 Земельного кодексу України, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою після державної реєстрації такого права поза межами підстав, визначених у статті 141 названого Кодексу, є такими, що порушують право користування земельною ділянкою.
Як було зазначено раніше, статтею 141 Земельного кодексу України унормовано, що однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від такого права.
Водночас, відповідно до частини 3 статті 142 Земельного кодексу України, припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови здійснюється на підставі відповідної заяви землекористувача до власника земельної ділянки.
Разом з тим, як встановлено судовою колегією, подане Позивачем клопотання не містило самостійного волевиявлення на безумовну відмову від права постійного користування земельною ділянкою.
У зв`язку з цим судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимоги Позивача щодо визнання Рішення 22 сесії Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області VIII скликання від 31.01.2022 № 719-VIII незаконним та недійсним з моменту його прийняття є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки вони ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права, відповідають встановленим обставинам справи та є належним чином обґрунтованими.
Щодо доводів Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про втрату Товариством з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" права постійного користування земельною ділянкою внаслідок передачі права власності на об`єкт нерухомості третій особі, судова колегія не вважає їх обґрунтованими з огляду на наступне.
Апеляційний господарський суд зазначає, що предметом розгляду даної справи є оскарження рішення Відповідача про припинення права користування Позивачем земельною ділянкою.
Колегія суддів зауважує, що оскаржуване рішення було прийнято Відповідачем саме як результат розгляду клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" від 22.12.2021.
При цьому, приймаючи зазначене рішення, Відповідач виходив із того, що право постійного користування на момент його прийняття існувало та підлягало припиненню саме у зв`язку з добровільною відмовою землекористувача на підставі пункту «а» статті 141 Земельного кодексу України. Водночас у самому рішенні відсутні будь-які належні та чіткі посилання на припинення цього права з інших підстав, окрім клопотання Позивача, що свідчить саме про похідний характер дій Відповідача як результату розгляду поданого клопотання.
З наведеного вбачається, що оскаржуване рішення не містить будь-яких встановлених Відповідачем обставин, які б свідчили про припинення права користування земельною ділянкою у Позивача саме у зв`язку з відчуженням відповідного об`єкта нерухомого майна третій особі, натомість із його змісту вбачається, що Відповідач виходив з інших підстав припинення права користування, які не пов`язані з відчуженням земельної ділянки чи втратою такого права Позивачем у зв`язку з переходом права власності на об`єкт нерухомості.
Наведені доводи Відповідача фактично спрямовані на обґрунтування інших підстав припинення права користування, які не були покладені останнім в основу свого спірного рішення під час його прийняття, а відтак не можуть бути враховані судом при оцінці його правомірності.
Отже, судова колегія не вважає доводи Відповідача обґрунтованими, оскільки вони виходять за межі предмета спору, не впливають на правову оцінку оскаржуваного рішення та суперечать власній позиції Відповідача, покладеній в основу його прийняття.
Щодо апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" судова колегія зазначає наступне.
Доводи апеляційної скарги Позивача щодо необхідності доповнення мотивувальної частини рішення суду першої інстанції, зводяться до вимоги встановлення судом апеляційної інстанції додаткових підстав для визнання незаконним оскаржуваного рішення, зокрема шляхом надання правової оцінки обставинам його прийняття органом, який не мав належної легітимності та правомочностей органу місцевого самоврядування.
Зокрема, Апелянт просить суд апеляційної інстанції зробити висновок про те, що оскаржуване Рішення 22 сесії Кароліно-Бугазької сільської ради VІІІ скликання від 31.01.2022 № 719-VІІІ є таким, що не відповідає закону в тому числі з огляду на те, що воно прийнято неповноважною сільською радою, тобто органом місцевого самоврядування, який так і не був сформований згідно закону, що є самостійною та достатньою правовою підставою для скасування оспорюваного рішення.
Як було встановлено судовою колегією Постановою Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 855/111/20 зобов`язано Центральну виборчу комісію вжити заходів для відновлення виборчих прав у зв`язку із системними порушеннями виборчого законодавства, зокрема невключенням кандидатів до бюлетенів. На виконання зазначеного 01.12.2020 ЦВК прийнято постанову № 535, якою зобов`язано територіальну виборчу комісію визнати вибори такими, що не відбулися, та призначити повторні вибори. Надалі територіальною виборчою комісією 09.12.2020 прийнято рішення, якою вибори 25.10.2020 визнано такими, що не відбулися, та призначено повторні вибори, а повторні вибори неодноразово призначалися та переносилися і фактично не відбулися у зв`язку із введенням та дією воєнного стану в Україні.
З наведеного вбачається, що рішенням територіальної виборчої комісії від 09.12.2020 вибори 25.10.2020 визнано такими, що не відбулися, що на думку Позивача зумовлює відсутність правових підстав для набуття повноважень відповідним органом місцевого самоврядування.
Судова колегія зазначає, що судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначені у статті 20 Господарського процесуального кодексу України. Так, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною 2 цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці (пункт 6); справи у спорах щодо оскарження актів (рішень) суб`єктів господарювання та їх органів, посадових та службових осіб у сфері організації та здійснення господарської діяльності, крім актів (рішень) суб`єктів владних повноважень, прийнятих на виконання їхніх владних управлінських функцій, та спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем (пункт 10).
Разом з тим, згідно з правилами визначення юрисдикції адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ за ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження;
Згідно зі ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Разом з тим, ст. 4 КАС України містить визначення термінів, які вживаються в цьому Кодексі, зокрема, адміністративної справи, публічно-правового спору, та суб`єкта владних повноважень, а саме: адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи; суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Таким чином, до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Зокрема, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Аналіз положень ст. 20 Господарського процесуального кодексу України та ст.19 КАС України дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер спірних правовідносин, із яких виник спір.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово формувала правові позиції, відповідно до яких юрисдикція судового спору визначається за предметом спору, тобто за змістом та дійсним характером спірних правовідносин.
Так, публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №805/4505/16-а).
Натомість приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №804/14471/15).
Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Судова колегія зазначає, що доводи Позивача про незаконність оскаржуваного рішення з підстави того, що суб`єкт владних повноважень не був належним чином сформований та відповідно, не мав повноважень на його прийняття, не можуть бути предметом правової оцінки суду апеляційної інстанції у межах цієї справи.
Зазначені доводи фактично стосуються встановлення обставин щодо правомочності та легітимності відповідного органу, тобто виходять за межі предмета доказування у даному спорі. Водночас такі питання підлягають вирішенню в іншому процесуальному порядку та не належать до юрисдикції господарських судів.
У зв`язку з цим господарський апеляційний суд не наділений повноваженнями досліджувати та встановлювати обставини щодо належного формування суб`єкта владних повноважень, а також надавати їм правову оцінку в межах даної справи.
Колегія суддів виходить з того, що предметом розгляду у господарських судах є спори, що виникають із господарських правовідносин, пов`язаних із майновими та речовими правами суб`єктів господарювання, а не перевірка законності формування чи легітимності органів публічної влади та, як наслідок, прийняття ними відповідних рішень з відсутністю повноважень.
Таким чином, вимоги Апелянта про доповнення мотивувальної частини рішення висновками щодо визнання оскаржуваного рішення незаконним з підстав нелегітимності органу місцевого самоврядування виходять за межі предмета спору та повноважень господарського суду.
Поряд з цим колегія суддів зазначає, що Позивач, посилаючись на обставини щодо неповноважності Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, водночас раніше звертався саме до цього органу з клопотанням про надання йому земельної ділянки у власність. При цьому на момент такого звернення Позивач не ставив під сумнів повноваження зазначеної ради, незважаючи на наявність постанови Кароліно-Бугазької сільської територіальної виборчої комісії про визнання виборів від 25.10.2020 такими, що не відбулися, та призначення повторних виборів.
Така поведінка свідчить про непослідовність правової позиції Позивача та має ознаки суперечливої.
З огляду на викладене, судова колегія вважає доводи апеляційної скарги Позивача необґрунтованими, у зв`язку з чим підстав для їх задоволення судом апеляційної інстанції не вбачається.
Отже, враховуючи все наведене в сукупності, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ".
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994, серія A, №303-A, п.29). Названий Суд зазначив, що, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трофимчук проти України»).
Тому інші доводи Скаржників, що викладені в апеляційних скаргах, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на остаточний висновок.
Приймаючи до уваги вищенаведені обставини справи в їх сукупності, судова колегія вважає, що всі істотні обставини справи судом першої інстанції встановлені вірно, з огляду на що рішення суду першої інстанції скасування або зміни не потребує.
Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням того, що наведені в апеляційних скаргах порушення не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, а отже колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 по справі №916/2626/25 або ж зміни його мотивувальної частини.
За таких обставин, апеляційні скарги Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 по справі №916/2626/25 - задоволенню не підлягають, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі залишається без змін.
З огляду на те, що апеляційні скарги Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" задоволенню не підлягають, судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційних скарг, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на Апелянтів.
Керуючись ст. 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області та Товариства з обмеженою відповідальністю "ВРЕМЯ" на рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 по справі №916/2626/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Одеської області від 25.09.2025 по справі №916/2626/25 - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 14.04.2026 року.

Головуюча суддя: Н.М. Принцевська

Судді: Я.Ф. Савицький

А.І. Ярош