Справа № 523/5756/24
Провадження №2/523/2247/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" січня 2026 р. м. Одеса

Пересипський районний суд міста Одеси 

у складі: головуючої – судді Кремер І.О.,
з участю секретаря судового засідання Павлова О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 24 в м. Одеса в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 523/5756/24 за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язання вчинити певні дії,–

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язання вчинити певні дії. 
Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що 13.04.2018 між ОСОБА_1 та АТ «Альфа – Банк» (змінено назву на АТ «Сенс Банк») було укладено Договір про банківське обслуговування фізичних осіб, на підставі якого позивач отримав кредитну картку із встановленим кредитним лімітом. Відповідно до паспорту споживчого кредиту за користування картою, ОСОБА_1 повинен сплачувати щомісячний платіж у розмірі 919,00 грн., процентну ставку у розмірі 6,4 % та суму за обслуговування кредиту у розмірі 252,00 грн. щомісячно. Отримавши виписку по рахунку та ознайомившись з нею, позивачем було виявлено, що під час користування кредитною карткою за період з 17.05.2018 по 24.10.2022 відповідачем стягнуто кошти за розрахунково – касове обслуговування, плата за яке не була передбачена паспортом споживчого кредиту.
Оскільки, позивач вважає, що умови договору щодо необхідності сплати комісії банку за розрахунково – касове обслуговування є такими, що порушують його права та суперечать нормам чинного законодавства, просить суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким визнати несправедливим та недійсним Кредитний договір, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Альфа – Банк» в частині сплати комісії за розрахунково – касове обслуговування, а також зобов`язати АТ «Сенс Банк» зробити перерахунок заборгованості з урахуванням визнання Кредитного договору недійсним в частині сплати комісії за розрахунково – касове обслуговування.
Ухвалою судді про прийняття цивільної справи до свого провадження від 12.04.2024 було постановлено проводити розгляд справи у в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою Суворовського (змінено назву на Пересипський – прим. суду) районного суду м. Одеси від 28.04.2025 було постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.
Суд констатує, що представником позивача Жовтою А.С. в рамках розгляд даної справи було уточнено позовні вимоги. Зокрема, представник позивача просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним Кредитний договір від 13.04.2018, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Альфа – Банк» в частині сплати комісії за розрахунково – касове обслуговування, а також зобов`язати АТ «Сенс Банк» здійснити перерахунок заборгованості за Кредитним договором від 13.04.2018 та зарахувати кошти у розмірі 46967,28 грн., сплачені за розрахунково – касове обслуговування в рахунок погашення суми заборгованості за Кредитним договором від 13.04.2018.
Суд констатує, що представником відповідача Байрамович О.В. було надано до суду письмові пояснення, в яких представник відповідача просить відмовити у задоволенні даного позову. Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову представник відповідача вказує на те, що позивач посилається на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливих умов договору. Однак, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 чітко розмежувала правове регулювання до і після 10.06.2017 року. Велика Палата ВС дійшла висновку: «...починаючи з 10 червня 2017 року, банки мають право встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, оскільки це прямо передбачено пунктом 4 частини першої статті 1 та частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно, посилання позивача на те, що встановлення плати за РКО є незаконним або несправедливим, суперечить прямій нормі спеціального закону, що діяв на момент підписання договору. Оскільки закон дозволяє таку комісію, вона апріорі не може вважатися «несправедливою умовою» в розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також, позивач зазначає, що у період з 13.04.2018 по 16.10.2022 року ним сплачувалася комісія. Тобто, протягом більш ніж 4 років позивач виконував умови договору, користувався кредитними коштами та своїми конклюдентними діями підтверджував згоду з умовами договору. Звернення до суду з вимогою визнати умови недійсними лише після спливу значного часу користування кредитом свідчить про недобросовісність та суперечливу поведінку. Відповідно до практики Верховного Суду (постанови у справах № 496/3134/19, № 462/5368/16), якщо сторона тривалий час виконувала договір, посилання на його недійсність задля уникнення виконання зобов`язання є порушенням принципу добросовісності. Оскільки встановлення комісії відповідає вимогам Закону України «Про споживче кредитування», підстави для визнання відповідних пунктів договору недійсними відсутні. Як наслідок, вимога позивача про зобов`язання Банку здійснити перерахунок заборгованості та зарахувати 46 967,28 грн у погашення тіла кредиту є похідною від безпідставної вимоги про недійсність та також не підлягає задоволенню.
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися. Однак, представник позивача подала суду заяву, в якій просила суд даний позов задовольнити та провести розгляд справи за відсутності сторони позивача.
Представник відповідача Байрамов О.В. у поданих до суду письмових поясненнях просив суд провести розгляд справи за відсутності представника АТ «Сенс Банк».
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до приписів ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
По справі встановлено, що 13.04.2018 між ОСОБА_1 та АТ «Альфа – Банк» (змінено назву на АТ «Сенс Банк») було укладено Договір про банківське обслуговування фізичних осіб, на підставі якого позивач отримав кредитну картку із встановленим кредитним лімітом.
Даний факт підтверджується наявною у матеріалах справи Анкетою – Заявою про акцепт Публічного пропозиції ПАТ «Альфі – Банк» на укладення Договору про банківське обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Альфа – Банк».
Відповідно до паспорту споживчого кредиту за користування картою, ОСОБА_1 повинен сплачувати щомісячний платіж у розмірі 919,00 грн., процентну ставку у розмірі 6,4 % та суму за обслуговування кредиту у розмірі 252,00 грн. щомісячно.
Із наявної в матеріалах справи Виписки по рахунку з кредитною карткою за період з 17.05.2018 по 24.10.2022 із рахунку позивача щомісячно відраховувалися кошти в якості плати за розрахунково – касове обслуговування.
Так, як вбачається із наявного в матеріалах справи Розрахунку заборгованості, позивачем ОСОБА_1 у період з 17.04.2018 по 17.04.2024 було сплачено комісію за розрахунково – касове обслуговування у загальному розмірі 46967,28 грн. 
За приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.
Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
10.06.2017 набрав чинності ЗУ «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у ЗУ «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності ЗУ «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Статтею 3 ЗУ «Про споживче кредитування» передбачено, що цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування» (на час виникнення спірних правовідносин), загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування» (на час виникнення спірних правовідносин), до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем.
Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі.
Відповідно до статті 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги.
На виконання вимог, у тому числі п. 4 ч. 1 ст. 1 та ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», Правління Національного банку України постановою від 08.06.2017 №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до п. 5 Правил про споживчий кредит (на час виникнення кредитних правовідносин), банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» (на час виникнення спірних правовідносин), після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Однак, суд зазначає, що ані Анкетою – Заявою від 13.04.2018, ані Паспортом споживчого кредиту від 13.04.2018 не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково – касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».
АТ «Сенс Банк» в рамках розгляду даної справи не зазначив у чому полягає обслуговування кредиту, та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору.
За таких обставин положення Кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Вказані висновки також сформовано у постанові КЦС/ВС від 31.08.2022 за результатами розгляду справи № 202/5330/19, яку суд вважає за необхідним застосувати при розгляді даної справи.
Згідно вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В той же час, суд констатує, що вимога позивача про визнання недійсним Кредитний договір, укладений між ОСОБА_1 та АТ «Альфа – Банк» в частині сплати комісії за розрахунково – касове обслуговування не підлягає до задоволення, оскільки є неналежним способом захисту з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно із ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
У цивільному праві України закріплений підхід, при якому нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.
Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі №496/3134/19 (провадження №14-44цс21) зазначено, що якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.
Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14.09.2022 у справі №755/11636/21(провадження №61-7098св22), від 08.02.2023 у справі №168/349/20(провадження №61-2223св21), та постанові Верховного Суду від 16.11.2022 у справі №755/9486/21 (провадження №61-5581св22).
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову
Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Вказаний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, провадження №14-144цс18.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.
У вказаному позові позивач ОСОБА_1 заявив також вимогу щодо зобов`язання АТ «Сенс Банк» здійснити перерахунок заборгованості за Кредитним договором від 13.04.2018 та зарахувати кошти у розмірі 46967,28 грн., сплачені за розрахунково – касове обслуговування в рахунок погашення суми заборгованості за Кредитним договором від 13.04.2018.
Як було вище встановлено судом, позивачем ОСОБА_1 у період з 17.04.2018 по 17.04.2024 було сплачено комісію за розрахунково – касове обслуговування у загальному розмірі 46967,28 грн.
Відтак, в рамках розгляду даної справи підлягають застосуванню правові наслідки виконання нікчемного правочину шляхом зобов`язання банку здійснити перерахунок заборгованості за угодою про надання кредиту та зарахування вже сплачених позивачем комісійних винагород банку за обслуговування кредиту (розрахунково – касове обслуговування) в рахунок погашення суми боргу за кредитом, що забезпечить захист інтересів позивача.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно із ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно приписів ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Виходячи зі встановлених, на підставі належним чином оцінених доказів, обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про доведеність позивачем викладених в позові обставин належними, достовірними та допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми для часткового задоволення позовних вимог та захисту порушеного права позивача в судовому порядку.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 6, 10, 12, 141, 228, 229, 263, 265, 273, 279, 354 ЦПК України, ст.ст. 203, 207, 215, 627, 638, 1054 ЦК України суд, –

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Зобов`язати Акціонерне товариство «Сенс Банк» здійснити перерахунок платежів, здійснених ОСОБА_1 у рахунок комісії за обслуговування кредиту (розрахунково – касове обслуговування) у розмірі 46967 /сорок шість тисяч дев`ятсот шістдесят сім/ грн. 28 коп. за Кредитним договором від 13.04.2018 у рахунок погашення основного боргу за Кредитним договором від 13.04.2018.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
У зв`язку із відключення електроенергії в Пересипському районному суді м. Одеси, повний текст рішення складено 16 лютого 2026 року.

Суддя Пересипського 
районного суду м. Одеси     І.О. Кремер