ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 461/3566/24
провадження № 61-7598св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Ситнік О. М.
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М. 

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Телішевського Івана Даниловича на рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 січня  2025 року в складі судді Мироненко Л. Д.та постанову Львівського апеляційного судувід 15 травня 2025 року в складі колегії суддів Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

в справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Головного управління Національної поліції у Львівській області, Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органу, що здійснює досудове розслідування й прокуратури, та

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, в розмірі 3 000 000,00 грн.

В обґрунтування позову посилався на те, що 25 березня 2015 року слідчим йому було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті271 Кримінального кодексу (далі - КК) України в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015140080000389 від 11 лютого 2015 року.
Вказував, що 30 березня 2015 року слідчим було складено обвинувальний акт, який прокурор у кримінальному провадженні направив до Франківського районного суду м. Львова. Вироком Франківського районного суду м. Львова від 27 березня 2023 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року, його визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за частиною другою статті 271 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинене ним.
Стверджував, що він перебував під слідством і судом з 25 березня 2015 року до 17 жовтня 2023 року, тобто 8 років 6 місяців і 22 дні, внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності він зазнав глибоких душевних страждань та переживань, оскільки протягом тривалого часу перебування під слідством і судом радикально змінився його звичний спосіб життя, відбулося порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, і йому довелось докладати значних зусиль, матеріальних ресурсів, коштів для відновлення свого порушеного права та для організації життя у звичному режимі.
Також зазначав, що він є особою похилого віку та перед кожним судовим засіданням переживав значні хвилювання, які негативно відобразились на його самопочутті та стані здоров`я, стосунках з ближніми та оточуючими людьми. Тривале перебування під слідством і судом у зв`язку з обвинуваченням у скоєнні тяжкого злочину, що пов`язане із заподіянням людині тяжких тілесних ушкоджень, створювало для нього негативну репутацію серед близьких, родичів, знайомих, односельців, співробітників та він через це був змушений обмежити коло свого спілкування.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
08 січня 2025 року рішенням Галицького районного суду м. Львова в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
15 травня 2025 року постановою Львівського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 січня 2025 року залишено без змін.
Судові рішення мотивовані тим, що під час слідства та судового розгляду кримінальної справи   ОСОБА_1 повідомляв, що він періодично виконував обов`язки майстра на виробництві. Однак наказ про виконання ним обов`язків майстра від 15 січня 2014 року № 03 був підписаний ним фактично 06 березня 2015 року, тобто вже після нещасного випадку на виробництві. Підписання наказу заднім числом пояснив, що зробив це на прохання директора, який зазначав «що він може нічого не боятися» і «це не має ніякого значення», «не переживай». Ні комісію з розслідування нещасного випадку, ні слідчого   ОСОБА_1 не повідомляв про цей факт, «так як боявся що його як пенсіонера, звільнять на наступний день». Розраховував «що у директора зв`язки з поліцією, раніше часто були нещасні випадки і він все вирішував». Підтвердив, що він особисто писав пояснення та зазначав свою посаду, як виконуючого обов`язки майстра під час розслідування нещасного випадку на виробництві. Суб`єктом злочину, який був інкримінований    ОСОБА_2 , єслужбова особа підприємства, установи, організації, яка на підставі наказу адміністрації, посадової інструкції чи відповідно до займаної посади має спеціальні обов`язки щодо охорони праці, або громадянин-суб`єкт підприємницької діяльності. Громадяни-суб`єкти підприємницької діяльності відповідно до законодавства мають обов`язки з охорони праці найнятих ними працівників на підставі нормативно-правового акта або трудового договору (контракту).  ОСОБА_1 , достеменно знаючи, що він фактично не перебував на посаді виконуючого обов`язки майстра на момент нещасного випадку на виробництві, не отримував за це додаткову заробітну плату, свідомо підписав відповідний наказ заднім числом на прохання керівника підприємства і не повідомив про це ні комісію з розслідування нещасного випадку, ні орган досудового розслідування. Позивач свідомо перешкоджав з`ясуванню істини у кримінальному провадженні щодо наявності у нього статусу службової особи і цим сприяв незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, а відтак не має права на відшкодування шкоди на підставіЗакону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР). 
З`ясовуючи фактичні обставини кримінального правопорушення, орган досудового розслідування не знав та не міг знати, що наказ, який підтверджував показання підозрюваного ОСОБА_1 , був сфальсифікований адміністрацією підприємства та безпосередньо позивачем, що, на думку суду, свідчить про умисел на часткову самообмову підозрюваного щодо наявності у нього статусу службової особи. ОСОБА_1 добровільно допустив протиправну поведінку, а саме фальсифікацію фактів під час досудового розслідування, не повідомив про це слідчого або прокурора, що призвело до неправильного встановлення обставин злочину саме з вини ОСОБА_1 . Вину під час досудового розслідування ОСОБА_1 не визнавав, однак введення в оману щодо існування наказу від 15 січня 2014 року № 03, зазначення про це у процесуальних документах стало підставою для висновку слідчого про наявність у позивача статусу службової особи як спеціального суб`єкта у кримінальному провадженні, а відтак складення відповідної підозри та обвинувального акта, який був скерований до суду.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
20 червня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Телішевський І. Д. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 січня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 травня 2025 року, в якій просить їх скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 27 листопада 2018 року в справі№ 724/3926/16-ц, від 25 квітня 2019 року в справі № 704/696/16-ц, про те, що під самообмовою необхідно розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, дані з метою переконати органи попереднього слідства і суд у тому, що саме ним здійснено злочин, який він у дійсності не вчиняв; самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.
ОСОБА_1 за своєю посадою виконував обов`язки майстра за відсутності останнього незалежно від наявності чи відсутності окремого наказу про таке виконання. Тому коли наступного дня після нещасного випадку директор ЛКП «Львівелектротранс» запропонував йому підписатися про ознайомлення з наказом від 06 березня 2014 року № 15 про призначення його виконуючим обов`язки майстра дільниці на час хвороби останнього, він підписався про таке ознайомлення, оскільки дійсно виконував такіобов`язки запосадовою інструкцією бригадира. 12 січня 2015 року майстра дільниці  Івашка Р. В. на робочому місці фактично не було, тому позивач обґрунтовано вважав, що майстер хворіє, і тому фактично виконував його обов`язки, а саме давав вказівки слюсареві щодо виконання робіт зусуненню несправностей в тролейбусі - можливий витік повітря, після чого став займатися своєю роботою з оформлення документів, яка належить до виключних повноважень майстра, а не бригадира та слюсара. Про те, що 12 січня 2015 року майстер  Івашко Р. В. не був хворий, не перебуваву відпустці, позивач  ОСОБА_1 не знав. Тому під часскладення протоколу опитування від 20 січня 2015 року щодо нещасного випадку, а також під часдопиту слідчим позивач підтверджував, що наказом директора ЛКП «Львівелектротранс» від 06 березня 2014 року№ 15 був призначений виконуючим обов`язки майстра. Позивач давав правдиві пояснення (не обмовляв себе) щодо того, що 12 січня 2015 року він виконував обов`язки майстра, оскільки дійсно виконував їх, але не знав, що підстав для такого виконання в нього не було.
Вироком встановлено, що обвинувачений  ОСОБА_1 злочину не вчинив, виправдовується за недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинено ним. Тобто позивача  ОСОБА_1 було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності, незаконно повідомлено йому про підозру і незаконно скеровано обвинувальний акт щодо нього до суду.
У зв`язку з незаконним повідомленням    ОСОБА_1 про підозру та направленням обвинувального акта щодо нього до суду, позивач перебував під слідством і судом 8 років 6 місяців і 22 дні. Заподіяну незаконними діями моральну шкоду він оцінив в розмірі 3 000 000,00 грн і такий є адекватним тривалості, обсягу, характеру перенесених ним душевних і психічних страждань та переживань.
Позиція інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу Львівська обласна прокуратура зазначає, що суд, виправдовуючи ОСОБА_1 , зазначив, що майстер дільниці Івашко Р. В. вийшов на роботу після його тимчасової відсутності 21 жовтня 2014 року, а тому з  21 жовтня 2014 року виконання обов`язків майстра обвинуваченим  ОСОБА_4 було припинено.Суди правильно застосували частину четверту статті 1176 Цивільного кодексу (далі - ЦК)України про те, що фізична особа, яка в процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди. Позивач не надав доказів того, що йому завдано душевні та психологічні страждання, та що їх завдання перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з діями органу досудового розслідування. У протоколі допиту підозрюваного чітко вказано, що він за наказом від 06 березня 2014 року призначений виконуючим обов`язки майстра дільниці ЛКП «Львівелектротранс». Такі ж обставини ОСОБА_1 вказував і під час його допиту як свідка. Однак під час судового розгляду кримінальної справи ОСОБА_1 вказав, що наказ від 06 березня 2014 року підписав 06 березня 2015 року (вже після нещасного випадку); підтвердив, що він особисто писав пояснення та зазначав свою посаду, як виконуючого обов`язки майстра. Позивач свідомо перешкоджав з`ясуванню істини у кримінальному провадженні щодо наявності у нього статусу службової особи і цим сприяв незаконному притягненню до кримінальної відповідальності. 
Головне управління Національної поліції у Львівській області у відзиві на касаційну скаргу зазначає, що важливою умовою для осіб, які звертаються до суду для відшкодування моральної шкоди, є наявність доказів. Визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).  ОСОБА_1 не доведено наявності вини Головного управління Національної поліції у Львівській області, безпосереднього причинного зв`язку між неправомірними, на думку позивача, діями установи та заподіяною моральною шкодою. Позивачем не надано доказів, які встановлюють, що йому було заподіяно фізичний біль та страждання, які він зазнав у зв`язку з досудовим розслідуванням і слідством. Визначений розмір моральної шкоди- 3 000 000,00 грн є неспівмірним, недоведеним і необґрунтованим.Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури сама собою не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди.  ОСОБА_1 , достеменно знаючи, що він фактично не перебував на посаді виконуючого обов`язки майстра на момент нещасного випадку на виробництві, не отримував за це додаткову заробітну плату, свідомо підписав відповідний наказ заднім числом на прохання керівника підприємства і не повідомив про це ні комісію з розслідування нещасного випадку, ні орган досудового розслідування. Позивач свідомо перешкоджав з`ясуванню істини у кримінальному провадженні щодо наявності у нього статусу службової особи і цим сприяв незаконному притягненню до кримінальної відповідальності. Самообмова як окрема криміналістична категорія, це завідомо неправдиві дані, які надає особа щодо своєї причетності (участі) до події злочину та її обставин. Залежно від обставин самообмова може стосуватись як події злочину в цілому, так і окремих обставин події злочину.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
25 березня 2015 року старшим слідчим СВ Франківського РВ ЛМУ ГУМВСУ у Львівській області ОСОБА_1 в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015140080000389 від 11 лютого 2015 року, повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 271 КК України.
30 березня 2015 року слідчим було складено обвинувальний акт, який прокурор в кримінальному провадженні направив до Франківського районного суду м. Львова.
Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_1 , який на підставі наказу від 06 березня 2014 року № 15 працював на посаді в. о. майстра дільниці ЩО-1 ЛКП «Львівелектротранс», перебуваючи 12 січня 2015 року близько 20.00 години на своєму робочому місці, а саме в тролейбусному депо ЛКП «Львівелектротранс» в порушення вимог посадової інструкції майстра дільниці 12 січня 2015 року скерував бригаду на щоденний огляд тролейбусів, неналежно виконав свої службові обов`язки, а саме не проконтролював протягом зміни в бригаді дотримання працівниками безпечних прийомів праці, застосування засобів індивідуального захисту, не провів щоденний І ступеня поточний контроль за станом охорони праці і не вжив заходів щодо їх усунення, не усунув виробничої ситуації, яка створює загрозу життю чи здоров`ю працівників, допустив до роботи працівників, з якими не проведено інструктаж на робочому місці і не перевірив знання з охорони праці, не усунув від роботи працівника, який допустив порушення інструкції з охорони праці, безпечного ведення робіт, не передбачив можливості настання суспільно-небезпечних наслідків, хоча повинен був і мав можливість їх передбачити, допустив до роботи слюсаря з ремонту рухомого складу ОСОБА_5. без засобів індивідуального захисту (каски), в результаті чого останній отримав тяжкі тілесні ушкодження.
Дії ОСОБА_1 органом досудового розслідування були кваліфіковано за частиною другою статті 271 КК України, як порушення службовою особою вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів про охорону праці, що спричинило тяжкі тілесні ушкодження потерпілому.
Вироком Франківського районного суду м. Львова від 27 березня 2023 року в справі № 465/2256/15-к, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2023 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано на підставі пункту 2 частини першої статті 373 кримінально-процесуального кодексу (далі - КПК) України в зв`язку з недоведеністю що кримінальне правопорушення вчинене позивачем.
Позиція Верховного Суду 
Касаційне провадження в справі відкрито з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги, відзивів та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір 
не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що на базі положень статті 5 Конвенції створено самостійне право потерпілого від арешту або затримання, засудження на відшкодування шкоди.
Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Відповідно до частини п`ятої статті 9, частини шостої статті 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, статті 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, частини п`ятої статті 5 Конвенції кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62 Конституції України, у Законі № 266/94-ВР та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Відповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону № 266/94-ВР визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
У статті 2 Закону № 266/94-ВР зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:
- постановлення виправдувального вироку суду;
- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;
- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;
- закриття справи про адміністративне правопорушення.
Перелік підстав, за наявності яких виникає право на відшкодування моральної та майнової шкоди відповідно до вимог Закону № 266/94-ВР, є вичерпним.
Закон № 266/94-ВР пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи, про що зазначається у пункті 3 Положення про застосування Закону № 266/94-ВР, затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41.
Підстави закриття кримінального провадження поділяються на реабілітуючі та нереабілітуючі.
Реабілітуючі - це ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, тягнуть за собою зняття з неї підозри, відновлення її доброго імені, гідності та репутації, а також відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю.
Подібні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18), від 22 квітня 2019 року в справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), від 25 березня 2020 року в справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19).
Однак відповідно до частини четвертоїстатті 1176 ЦК України фізична особа, яка в процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.
Під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, в яких він зізнається у вчиненні кримінального правопорушення, якого насправді не вчиняв, у більш тяжкому кримінальному правопорушенні, ніж вчинено в дійсності, або ж бере лише на себе вину за вчинене кримінальне правопорушення, хоча у дійсності воно вчинено групою осіб.
Під час розгляду та дослідження вказаного питання суд повинен ураховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у наведеній вище нормі права фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. Факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом.
Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини та бути зафіксованою в матеріалах справи(постанова Верховного Суду від 22 жовтня 2025 рокув справі № 447/117/24). 
У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2018 року в справі № 727/3926/16, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, зазначено, що аналіз положень частини четвертої статті 1176 ЦК України дає підстави для висновку, що під самообмовою необхідно розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, дані з метою переконати орган попереднього слідства і суд у тому, що саме ним здійснено злочин, який він у дійсності не вчиняв.
Також у постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року в справі № 704/696/16-ц, яка наведена в касаційній скарзі, міститься правовий висновок про те, що самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи.
Суди встановили, що відповідно до посадової інструкції ОСОБА_1 виконував обов`язки бригадира в бригаді ЩО-1 ЛКП «Львівелектротранс», а також обов`язки майстра дільниці у випадку відсутності останнього незалежно від наявності чи відсутності окремого наказу.
Тому коли наступного дня після нещасного випадку директор ЛКП «Львівелектротранс» запропонував йому підписатися про ознайомлення з наказом від 06 березня 2014 року № 15 про призначення його виконуючим обов`язки майстра дільниці на час хвороби останнього, ОСОБА_1 підписався про таке ознайомлення, оскільки дійсно виконував такі обов`язки за посадовоюінструкцією бригадира. 
12 січня 2015 року майстра дільниці Івашка Р. В. на робочому місці фактично не було(така обставина є встановленою), тому позивач обґрунтовано вважав, що майстер хворіє, і тому фактично виконував його обов`язки, а саме давав вказівки слюсареві щодо виконання робіт зусуненню несправностей в тролейбусі - можливий витік повітря, після чого став займатися своєю роботою з оформлення документів, яка належить до виключних повноважень майстра, а не бригадира та слюсара. 
Про те, що 12 січня 2015 року майстер Івашко Р. В. не перебував у стані тимчасової непарвцездатності чи у відпустці, позивач  ОСОБА_1 не знав. Тому під часскладення протоколу опитування від 20 січня 2015 року щодо нещасного випадку, а також під часдопиту слідчим підтверджував, що наказом директора ЛКП «Львівелектротранс» від 06 березня 2014 року № 15 був призначений виконуючим обов`язки майстра, що і зазначив у судовому засідання.  
Позивач сприймав свої пояснення як правдиві (не обмовляв себе) щодо того, що 12 січня 2015 року він виконував обов`язки майстра, оскільки вважав, що дійсно виконує їх, але не знав, що підстав для такого виконання в нього не було.
У кримінальному провадженні судом не встановлено, що   ОСОБА_1 перешкоджав з`ясуванню істини у справі. Він давав пояснення про обставини нещасного випадку так, як він їх сприймав. У матеріалах кримінального провадження не зафіксовано жодних висновків про самообмову  ОСОБА_1 з метою перешкоджання встановленню істини у справі.
Не встановлено самообмови в діях ОСОБА_1 й судами під час розгляду цієї справи, що є визначальним, тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій про самообмову є передчасними. 
Згідно зі статтею 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з частиною третьою статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Відповідно до частини третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому, визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/23731/15-ц, у постанові Верховного Суду від 04 березня 2026 року в справі № 335/1489/25. 
Присудження відповідної суми відшкодування потребує проведення розрахунків, дослідження обставин, які впливають на розмір відшкодування моральної шкоди.
Верховний Суд є судом права, а не судом факту, позбавлений можливості самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку відповідно до статті 400 ЦПК України.

За таких обставин оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пунктів 2, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані в справі докази.

Верховний Суд висновує, що оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції для встановлення істотних для її вирішення обставин, що входять до предмета доказування.

Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (висновок у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731 /16-ц (провадження № 61-39028сво18)).

Отже, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги розподіл судових витрат має здійснюватися тим судом, який ухвалить остаточне рішення в справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 389, 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Телішевського Івана Даниловича задовольнити частково. 
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 січня 2025 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 травня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
І. М. Фаловська