Справа № 127/25522/24
Провадження № 2/369/2240/26
РІШЕННЯ
Іменем України

20.03.2026 рокуКиєво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Пінкевич Н.С.
секретаря судового засідання Худинець Д.С.
за участі
представника позивача ОСОБА_1 
представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Києва в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з даним позовом. Свої позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 25 вересня 2021 року між ним та ОСОБА_4 укладений попередній договір. Сторони зазначили про намір укласти і нотаріально посвідчити договори купівлі-продажу житлових приміщень – квартири в с.Ходосівка, на земельній ділянці з кадастровим номером 3222487001:01:008:5180. На виконання домовленості ним по квартирі з будівельною адресою АДРЕСА_1 передано загальну суму 590 000 грн. забезпечувального платежу. 
17 жовтня 2023 року між ними підписано договір про розірвання попереднього договору, в якому ОСОБА_4 зобов`язувався повернути забезпечувальний платіж у розмірі 552 000 грн. у строк до 29 грудня 2023 року. Але внаслідок технічної описки до загальної суми коштів не включено останній платіж, тому загальна сума, яка мала бути повернута відповідачем становить 590 000 грн. Але ні у погоджений строк, ні на час подання позову, ОСОБА_4 грошові кошти не повернув. 
Вказав, що попередній договір є нікчемними в силу ст.220 ЦК України, оскільки укладені в простій письмовій формі. Відповідно до ст.635 ЦК України так договори мали укладатись в письмові формі з нотаріальним посвідченням. Враховуючи вимоги закону, належним способом захисту порушеного права є застосування наслідків нікчемного правочину шляхом повернення сторін у початковий стан. Грошові кошти мають бути повернуті на підставі ст.ст.1212 ЦК України у повному обсязі та обов`язок повернення виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею коштів зі сплатою на підставі ст.1214 ЦК України відсотків за користування грошовими коштами.  Оскільки обов`язок повернення грошових коштів за своє природою є грошовим зобов`язанням і грошові кошти не були повернуті у погоджений строк, тому відповідач має повернути кошти у повному розмірі з урахуванням трьох відсотків річних – 48 902,08 грн. та інфляційних втрат – 242 830,05 грн.
Просив суд:
стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 881 732,13 грн., з яких: 590 000 грн. – отримані кошти за договором; 242 830,05 грн. – інфляційні втрати; 48902,08 грн. – три відсотки річних;
судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 серпня 2024 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Обухівського районного суду Київської області.
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 04 вересня 2024 року відкрито провадження по справі на визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. 
Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 01 жовтня 2024 року цивільну справу передано для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 листопада 2024 року прийнято справу до провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 липня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в судовому засіданні.

У судовому представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Наголосив, що між сторонами виникли правовідносини щодо повернення грошових коштів, які за своєю природою є грошовими коштами, тому строк повернення розпочинається з дати сплати позивачем таких коштів. Просив позов задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Суду пояснив, що в даному випадку сторони уклали нікчемний правочин. Тому наслідком повернення грошових коштів є саме застосування наслідків нікчемного правочину. Правові підстави для стягнення трьох відсотків річних, інфляційних втрат в даному випадку відсутні. Просив відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.
Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.
Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України).
Відповідно до вимог ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ста. 628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

При розгляді справи судом встановлено, що 25 вересня 2021 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підписано попередній договір. За умовами договору: сторони зобов`язуються у майбутньому, на умовах і в порядку, визначених цим Договором, укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу (надалі – Основний договір) житлового приміщення – квартири в житловому будинку (надалі – будинок), який знаходиться на стадії будівництва та споруджується за будівельною адресою: АДРЕСА_2 (власна) на земельній ділянці з кадастровим 3222487001:01:008:5180. Сторони погодились, що межі та планування Квартири позначено на викопіюванні з поверхового плану будинку, що додається до цього Договору, за №28 загальною площею 62,4 кв.м, що знаходиться на п`ятому проектному поверсі (надалі – квартира), площа приміщень підлягає уточненню за паспортом, виданим бюро технічної інвентаризації, але не повинна відрізнятись більш ніж на 10% від площі, зазначеної у цьому пункті. Продавець зобов`язується ввести будинок в експлуатацію в ІІІ кварталі 2022 року. Основний договір повинен бути укладений сторонами не пізніше 6 місяців з дня введення будинку в експлуатацію (п.1 договору); ціна квартири становить 1 333 148 грн. при площі квартири 62,4кв.м (п.2 договору); покупець передав продавцю до укладення цього договору забезпечувальний платіж у повному обсязі, а саме 400 000 грн. (п.4 договору).
Всього на виконання умов договору ОСОБА_3 сплатив кошти в розмірі 590 000 грн.: 25 вересня 2021 року – 400 000 грн.; 09 жовтня 2021 року – 38 000 грн.; 13 листопада 2021 року – 38 000 грн.; 11 грудня 2021 року – 38000 грн.; 09 січня 2022 року – 38 000 грн.; 13 лютого 2022 року – 38 000 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд керується вимогами ч. 1 ст. 635 ЦК України, про те, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена,- у письмовій формі.
Така норма є імперативною, а тому додержання вимог щодо письмового оформлення попереднього договору є обов`язковим.
З пояснень сторін вбачається, що договір укладений в простій письмовій формі, грошові кошти передані, станом на час вирішення спору основний договір купівлі – продажу квартири не укладений та між сторонами погоджена угода про розірвання попереднього договору.

Згідно зі ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Про необхідність нотаріального посвідчення угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна визначено також у ст. 55 Закону України «Про нотаріат».
Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч.1 ст.220 ЦК України).
Згідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно ч. 4, ч. 5 ст. 216 ЦК України, правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Враховуючи, що при укладенні попереднього договору купівлі-продажу квартири від 25 вересня 2021 року сторонами не було додержано вимог закону, щодо його нотаріального посвідчення, суд приходить до висновку, що такий договір є нікчемним з моменту укладення в силу закону.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абзац 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України).
Як встановлено судом, та не заперечується сторонами, кошти у сумі 590 000 грн. не були повернуті позивачу. 
З огляду, що попередній договір є нікчемний, тому вимоги про стягнення таких коштів на підставі ст.1212 ЦК не можуть бути задоволені. Але для уникнення необхідності подання нових позовів, суд приходить до висновку, що в порядку застосування наслідків недійсності (нікчемності) попереднього договору купівлі-продажу, сплачені грошові кошти в розмірі 590 000 грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача. 

Щодо стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».
Суд погоджується з доводами позивача, що правовідносини, які склалися між сторонами з приводу стягнення коштів за нікчемним правочином, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України, як спеціального виду цивільно-правової відповідальності.
Суд бере до уваги, що позивач добровільно та з власних переконань сплатив відповідачу грошові кошти у розмірі 590 000 грн., але вимоги про повернення цих коштів не заявляв відповідачу та не отримував відмову в такому поверненні, строки повернення ними не погоджувались. Оскільки позивач не довів свої вимоги щодо порушення відповідачем строків повернення коштів, тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. 
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, Суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково.
На думку суду наведених доводів достатньо, щоб сторони зрозуміли суть прийнятого рішення та мотиви, якими керувався суд, під час його ухвалення.
В решті доводи сторін зводяться до надання протилежної оцінки нормам права та обставинам справи. ЄСПЛ у своїх рішеннях послідовно констатує, що пункт 1 статті 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях. Хоча ЄСПЛ і наголошує, що ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент, таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.
Розподіл судових витрат суд здійснює на підставі ст.141 ЦПК України. При цьому суд враховує частину задоволених вимог, тому до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 5 900 грн. 
Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд, 

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 сплачені кошти в розмірі 590 000 грн. (п`ятсот дев`яносто тисяч грн.) та судовий збір в розмірі 5900 грн. (п`ять тисяч дев`ятсот грн.).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити. 

Інформація про позивача:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .
Інформація про відповідача:
ОСОБА_4 , адреса: АДРЕСА_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Повний текст рішення виготовлено 24 квітня 2026 року. 

Суддя        Наталія ПІНКЕВИЧ