ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 р. 	Справа № 480/4927/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.01.2026, головуючий суддя І інстанції: О.В. Соп`яненко, вул. Герасима Кондратьєва, 159, м. Суми, 40602, по справі № 480/4927/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області   
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду в Харківській області (далі по тексту – ГУ ПФУ в Харківській області, відповідач, апелянт), в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.02.2025 № 183450034310 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області призначити ОСОБА_1 з 29.01.2025 дострокову пенсію за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як дружині військовослужбовця, померлого внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 у справі № 480/4927/25 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області від 06.02.2025 № 183450034310 щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.01.2025 про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як дружині військовослужбовця, померлого внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, з урахуванням висновків суду. 
У задоволенні інших вимог - відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області судовий збір у розмірі 1211,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.
Відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність, необґрунтованість та порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 по справі № 480/4927/25 та винести нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про наявність у позивачки права на дострокову пенсію за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV. Наполягає, що наданими документами не підтверджено обов`язкову умову для призначення такого виду пенсії, а саме те, що чоловік позивачки під час ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС перебував у статусі військовослужбовця, а відтак правові підстави для призначення пенсії як дружині військовослужбовця, померлого внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, відсутні. У зв`язку з цим вважає, що рішення про відмову у призначенні пенсії було правомірним, а висновки суду про протиправність такого рішення та необхідність повторного розгляду заяви є безпідставними.
Крім того, апелянт не погоджується з рішенням суду в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на їх недоведеність та неспівмірність зі складністю спору. Зазначає, що справа не є складною, розглядалася у спрощеному провадженні без судових засідань, а представником позивача фактично було вчинено обмежений обсяг процесуальних дій. Вказує, що надані позивачем документи не підтверджують належним чином ані обсяг, ані реальний розмір витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. Відтак апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.
Позивач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що 29.01.2025 ОСОБА_1 звернулась до органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до ч.4 ст.1 ст.115 ЗУ "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV".
За принципом екстериторіальності документи були передані для розгляду та прийняття рішення про призначення/відмову в призначенні пенсії ГУ ПФУ в Харківській області.
Рішенням ГУ ПФУ в Харківській області №183450034310 від 06.02.2025 відмовлено у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до п.4 частини 1 ст. 115 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 09.07.2003 № 1058-IV. В обґрунтування рішення зазначено, що наданими документами не підтверджено, що чоловік заявниці на момент ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи перебував у статусі військовослужбовця. (а.с.31)
Вважаючи вказане рішення протиправним, та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернулася до суду з відповідним позовом за захистом своїх прав та інтересів.
Задовольняючи позовні вимоги в частині щодо визнання протиправним та скасування рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 06.02.2025 №183450034310, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 досягла необхідного віку та має достатній страховий стаж для призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV, тоді як висновок пенсійного органу про відсутність підтвердження статусу її померлого чоловіка як військовослужбовця є помилковим. Суд зазначив, що чоловік позивачки в період участі у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС був військовозобов`язаним, призваним на військові збори, а відтак у розумінні статті 10 Закону №796-ХІІ прирівнювався до військовослужбовця. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність у позивачки права на пільгове пенсійне забезпечення та протиправність оскаржуваного рішення відповідача.
Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача суд, враховуючи дискреційні повноваження пенсійного органу, належним способом захисту прав позивача визнав зобов`язання відповідача повторно розглянути подану заяву з урахуванням висновків суду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення суду підлягає перегляду в частині задоволення позовних вимог), колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із частиною першою статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 16 Закону України від 05.11.1991 № 1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення» військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та поліцейські, які брали участь у бойових діях, а також ті, які стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті чи виконанням інтернаціонального обов`язку, а також батьки і дружини (якщо вони не взяли повторний шлюб) військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення зі служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, одержаних при виконанні обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи чи виконанням інтернаціонального обов`язку, мають право на пенсію: чоловіки - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 25 років; жінки - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 20 років.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду України визначено Законом № 1058-IV.
Пунктом 4 частини першої статті 115 Закону № 1058-IV передбачено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20 і 21 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12 т 
З аналізу наведених норм слідує, що право на дострокове призначення пенсії за віком виникає за дотримання в сукупності декількох умов, зокрема:
- наявність статусу дружини військовослужбовця, який помер (загинув) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи;
- відсутність повторного шлюбу;
- досягнення 50 років та наявність не менше 20 років страхового стажу.
Зі змісту рішення ГУ ПФУ в Харківській області від 06.02.2025 № 183450034310 колегією суддів встановлено, що станом на момент звернення позивача із заявою про призначення пенсії відповідачем визнається, що ОСОБА_1 досягла 57 років, а її страхований стаж становить 29 років 7 місяців 12 днів.
Водночас, пенсійний орган заперечує, що чоловік заявниці на момент ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи перебував у статусі військовослужбовця.
Колегія суддів не погоджується із таким твердженням пенсійного органу з огляду на наступне.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначає Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі по тексту – Закон № 796-XII).
Відповідно до статті 10 Закону № 796-XII учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов`язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців*, працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України.
За змістом примітки до статті 10 Закону № 796-XII, тут і надалі до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов`язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань.
Таким чином, період перебування на військових зборах надає особі статусу військовослужбовця, та відповідно, передбачені законодавством пільги.
Матеріалами справи підтверджено, що чоловік позивачки у період з 01.08.1986 по 21.08.1986 був призваний на військові збори і направлений у ВЧ № НОМЕР_1 для ліквідації наслідків аварії на Чорнобількій АЕС. (а.с.24) 
Відповідно до архівної довідки від 17.12.1992 №51/3714 Центрального архіву МО України встановлено, що ОСОБА_2 приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС при ВЧ № НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 ) у період з 01.08.1986 (наказ №95) по 21.08.1986 (наказ №121), за цей період команди особового складу в/ч № НОМЕР_1 вибували в район робіт: на ЧАЕС в зоне №3, обьект "Хоят" (мовою оригіналу).
Відповідно до витягу з протоколу засідання 12 Регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 02.11.2004 № 4000, захворювання померлого ОСОБА_2 , що призвело до його смерті, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС.
Таким чином, колегія суддів вважає підтвердженим проходження ОСОБА_2 військової служби та його участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що в свою чергу свідчить про хибність твердження відповідача щодо відсутності у позивачки статусу дружини військовослужбовця, який помер (загинув) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та, як наслідок, набуття ОСОБА_1 відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 115 № 1058-IV права на призначення дострокової пенсії за віком.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість оскаржуваного рішення від 06.02.2025 № 183450034310 про відмову ОСОБА_1 дострокової пенсії за віком, що є підставою для задоволення позовних вимог в цій частині.
Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Суд апеляційної інстанції враховує, що єдиним органом до повноважень якого належить вирішення питання щодо наявності чи відсутності у особи права, зокрема, на призначення пенсії є територіальний орган Пенсійного фонду до якого особа звернулася з відповідною заявою. При цьому, за наслідками розгляду заяви пенсійний орган повинен прийняти відповідне рішення, яке повинно бути вмотивованим.
Проте, як підтвердилось під час апеляційного перегляду даної справи, відповідачем при ухваленні спірного рішення від 28.10.2024 №163750030812 не було належним чином перевірено дотримання суб`єктом звернення всіх визначених законом умов, необхідних для призначення пенсії за віком.
Таким чином, відповідач, як суб`єкт владних повноважень у спірних відносинах, не реалізував свої дискреційні повноваження, передбачені статтею 44 Закону № 1058-IV.
Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.
Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.
Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Отже, беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.01.2025 про призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як дружині військовослужбовця, померлого внаслідок захворювання, пов`язаного з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, з урахуванням висновків суду.
Щодо вимог в частині розподілу витрат на професійну правничу допомогу, заявлених до стягнення з відповідача, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За приписами частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 7 статті 139 КАС України).
Відповідно до частин 3, 4 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Положеннями частин 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.
Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).
Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).
З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.
Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Положеннями статті 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі/WestAllianceLimited проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Представником позивача для підтвердження витрат на професійну правничу допомогу до суду першої інстанції було подано зокрема: договір про надання адвокатських послуг №23/1 від 08.04.2025, додаток № 1 від 08.04.2025 до договору №23/1 від 08.04.2024 про надання адвокатських послуг, квитанція до платіжної інструкції на суму 15000 грн, акт виконаних робіт від 18.06.2025, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до акту виконаних робіт за договором про надання адвокатських послуг № 23/1 від 18.06.2025 адвокатським об`єднанням були надані наступні послуги: первісна консультація; формування правової позиції по справі; аналіз чинного законодавства України та судової практики по справі; роз`яснення Клієнту його прав та обов`язків; підготовка та направлення адвокатського запиту до Міністерства оборони України; надання роз`яснень щодо переліку необхідних документів для підготовки позовної заяви про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії; підготовка позовної заяви про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії та направлення до Сумського окружного адміністративного суду.
Згідно квитанції позивачем за надані послуги було сплачено суму у розмірі 15000,00 грн.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.
При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Зі змісту норм частини 4, 5 та 6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).
Колегія суддів зазначає, що незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 5 статті 134 КАС України.
За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Так, відповідач, заперечуючи проти стягнутого судом першої інстанції розміру витрат на професійну правничу допомогу (5000 грн) посилався на його неспівмірність зі складністю справи та обсягом виконаних робіт.
Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, та надаючи оцінку доводам відповідача щодо неспівмірності заявленого до відшкодування розміру витрат на професійну правничу допомогу до фактично витраченого адвокатом часу, колегія суддів зазначає наступне.
Так, надані адвокатом послуги у вигляді первісної консультації, формування правової позиції по справі, аналізу чинного законодавства України та судової практики по справі, роз`яснення Клієнту його прав та обов`язків, надання роз`яснень щодо переліку необхідних документів для підготовки позовної заяви про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії є складовими процесу розроблення та складання процесуальних документів, зокрема позовної заяви, а не самостійними послугами з надання правової (правничої) допомоги, що виключає наявність підстав для відшкодування витрат в цій частині.
Так само колегія суддів не вбачає підстав для відшкодування витрат за підготовку та направлення адвокатського запиту до Міністерства оборони України, оскільки матеріали справи не містять копії відповідного запиту.
Щодо послуги з підготовка позовної заяви про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії та направлення до Сумського окружного адміністративного суду, колегія суддів, враховуючи її обсяг (4 повних аркуші) та зміст, який не містить складних правових конструкцій чи значного обсягу правового аналізу, що в свою чергу вказує на те, що складання такого документа не потребувало значних інтелектуальних зусиль та тривалого часу для його підготовки, приходить до висновку, що обґрунтованим, розумним та співмірним із виконаною адвокатом роботою та витраченим часом розміром витрат на правову допомогу в цій частині є сума у розмірі 2000 грн.
Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, які містять детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних за умовами відповідного договору, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, з огляду на ступень складності даної справи, обсяг виконаної адвокатом роботи, а також прийняття судом першої інстанції рішення про часткове задоволення позову, колегія суддів вважає за необхідне зменшити визначений судом першої інстанції розмір витрат на професійну правничу допомогу із 5000 грн до 2000 грн.
Згідно зі статтею 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Підставами для зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи (частина перша статті 317 КАС України). Зміна судового рішення може полягати, зокрема, у доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частина четверта статті 317 КАС України).
З огляду на те, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , однак не вірно визначив розмір витрат на правова допомогу, колегія суддів вважає, що рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 по справі № 480/4927/25 в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід змінити шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови, а абзац п`ятий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції: «Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 3, під`їзд 2, м. Харків, 61022, код ЄДРПОУ 14099344) судовий збір у розмірі 1211,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн.»
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 по справі № 480/4927/25 залишити без змін.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області - задовольнити частково.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 по справі № 480/4927/25 - в частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу змінити шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови, а абзацу п`ятого резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Стягнути на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області (майдан Свободи, Держпром, 3, під`їзд 2, м. Харків, 61022, код ЄДРПОУ 14099344) судовий збір у розмірі 1211,20 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 грн».
В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 по справі № 480/4927/25 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін 	
Судді	   	Л.В. Любчич   О.В. Присяжнюк