КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/6347/2026
Справа № 753/16372/24

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

15 квітня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Кашперської Т.Ц.,
суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2025 року, ухвалене у складі судді Шестопалової Я.В. в м. Ірпінь у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 

в с т а н о в и в :

У серпні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 безпідставно набуте майно - грошові кошти у розмірі 25000 доларів США та 3 % річних у розмірі 379,10 доларів США, покласти на відповідача судові витрати, які складаються з 10477,25 грн. судового збору та 39000 грн. витрат на правову допомогу адвоката.
Позов мотивував тим, що сторони перебували у товариських відносинах до кінця 2022 року, вели спільні справи та користувалися взаємною довірою. Протягом 2022 року на особисте прохання відповідача позивачем була передана останньому грошова сума 25000 доларів США. Перша частина боргу у розмірі 15000 доларів США була надана відповідачу 30 травня 2022 року, друга частина боргу була передана відповідачу шляхом передачі готівкових коштів у розмірі 10000 доларів США 07 червня 2022 року. Дана грошова сума була отримана відповідачем для власних потреб із умовою обов`язкового її повернення позивачу (кредитору). Отримання відповідачем боргу підтверджується листуванням відповідача із позивачем у месенджері Whatsapp, повідомлення від 30 травня 2022 року «Взял +15000 $» та повідомленням від 07 червня 2022 року «Взял +10000 Итог долг 25000 $». Тобто відповідач самостійно підтвердив та у наступному (при вимогах позивача щодо повернення боргу) не заперечував факту отримання грошових коштів у розмірі 25000 $ від позивача. Далі, бажаючи повернення боргу, починаючи з 15 серпня 2022 року, позивачем направлялися відповідачу повідомлення із зазначенням необхідності повернення суми переданих грошей, на що відповідач посилався на відсутність у нього грошових коштів, а врешті заблокував позивача у месенджері Whatsapp та інших соціальних мережах.
З метою досудового врегулювання спору адвокатом Карпенком Д.В. від імені позивача була направлена відповідачу претензія від 23 січня 2024 року про погашення боргу, яка була вручена йому особисто 02 лютого 2024 року, копія цієї претензії була також направлена адвокатом відповідачу у месенджері Whatsapp, однак ці претензії відповідач проігнорував.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2025 року позов задоволено частково, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі, еквівалентному 25000 доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення, в решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 10320,09 грн. та витрати та правничу допомогу 10000 грн.

Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_3 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2025 року та закрити провадження в справі на підставі ч. 2 ст. 377 ЦПК України в зв`язку з порушенням правил предметної та суб`єктної юрисдикції, а у випадку, якщо апеляційний суд дійде висновку про відсутність підстав для застосування ч. 2 ст. 377 ЦПК України, ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначав, що суд першої інстанції передчасно та без належного фактичного й правового обґрунтування кваліфікував спірні правовідносини як договір позики, не встановивши обов`язкових юридично значимих ознак такого правочину. Внаслідок цього висновки, викладені в оскаржуваному рішенні, не відповідають встановленим фактичним обставинам справи, а саме рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права.
Вказував, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів як позадоговірного грошового зобов`язання, що, на його думку, виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Суд першої інстанції відмовився від застосування ст. 1212 ЦК України та застосував положення глави 71 ЦК України про позику. Проте реалізація принципу «суд знає право» не звільняє суд від процесуального обов`язку повно і всебічно з`ясувати обставини справи, дослідити докази та мотивувати висновки, чого суд не зробив, оскільки не встановив усіх юридично значимих елементів саме договору позики.
Суд мав встановити факт реального передання грошових коштів, їх розмір і правову природу такого передання, з установленням, що кошти передані саме у межах договору позики, суб`єктний склад зобов`язання, а саме хто є позикодавцем та позичальником, питання форми та підтвердження правочину.
Суд першої інстанції, підтверджуючи факт передачі грошових коштів, поклав у основу своїх висновків скріншоти листування у месенджерах, вважаючи такі докази достатніми. Фактично правова позиція суду ґрунтується виключно на змісті окремих повідомлень електронного листування.
Посилався на вимоги ст. 76-81, 89, 100 ЦПК України, правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 про те, що за наявності конкретних обставин справи суд може прийняти листування у месенджерах як доказ лише за умови, якщо таке листування дає змогу встановити його учасників, зміст домовленостей та підтверджує відповідні доводи сторін, і лише за умови оцінки такого доказу у сукупності з іншими доказами у справі. 
При цьому Велика Палата Верховного Суду в цій справі підкреслила усталену правову позицію, відповідно до якої роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами, які самі по собі можуть достовірно підтвердити факти укладення між сторонами договорів та їх виконання без підтвердження іншими належними доказами. 
Вказував, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції поклав в основу висновку про існування договору позики виключно переписку з месенджера, однак із тексту рішення вбачається, що судом не встановлено та не мотивовано принципово важливі обставини, зокрема ідентифікацію автора повідомлень (чи відповідає конкретний акаунт або номер телефону саме відповідачу); цілісність електронних даних та відсутність виривання повідомлень з контексту; спосіб отримання та подання електронних доказів, а також наявність оригіналу електронного доказу, а не лише його відображення у вигляді скріншотів чи роздруківок. Зазначені аспекти мають істотне значення, оскільки загальні фрази самі по собі не дають змоги достовірно встановити особу кредитора, правову підставу отримання грошових коштів, характер домовленостей між сторонами, момент, спосіб та суб`єктний склад фактичної передачі коштів.
Таким чином, суд першої інстанції фактично підмінив належне встановлення істотних елементів правовідносин посиланням на окремі фрагменти переписки («отримав 15000 $», «всього 25000 $»), водночас такі повідомлення не розкривають, кому саме належить право вимоги, з якої правової підстави виник борг, чи йдеться про договір позики, чи про інші фінансові взаємини (взаєморозрахунки, фінансування спільних витрат, внески у спільну діяльність, умовний внутрішній баланс тощо).
Вказував, що висновки суду, що спірні кошти є предметом саме договору позики за відсутності встановленої правової підстави отримання коштів та належної ідентифікації кредитора, є припущенням, тоді як засади доказування у цивільному процесі не допускають підміни доказів припущеннями. Обов`язок доведення обставин, на які посилається позивач як на підставу своїх вимог, відповідно до ст. 81 ЦПК України, покладений саме на позивача.
Суд першої інстанції, дійшовши висновку про існування договору позики, не встановив належним чином, хто є позикодавцем та хто є позичальником у спірних правовідносинах, що є обов`язковим елементом для висновку про наявність і зміст договору позики.
Наголошував, що з матеріалів справи вбачається, що грошові кошти передавалися двома траншами: у травні 2022 року грошові кошти у сумі 15000 доларів США особисто відповідачу передала дружина позивача, згодом у червні 2022 року грошові кошти у готівковій формі у сумі 10000 доларів США були передані іншою особою. За таких умов суд був зобов`язаний встановити, чиї саме це кошти (особисті кошти позивача, спільна сумісна власність подружжя, кошти дружини як окремого суб`єкта, кошти третьої особи), та відповідно кому належить право вимоги відповідача. Без встановлення належності права вимоги висновок про стягнення всієї суми на користь позивача є передчасним і юридично необґрунтованим.
Зазначав, що навіть якщо в суді відповідач і визнавав факт отримання певних коштів, таке визнання не усуває потреби з`ясувати, перед ким саме існує зобов`язання (позивач чи інша особа, яка фактично передавала кошти), і на якій правовій підставі (позика чи інші взаєморозрахунки). Суд мав дати оцінку цим обставинам і доказам у сукупності та навести мотиви, чому саме позивач є належним кредитором і чому правовідносини мають характер позики, натомість відповідної оцінки та мотивування судове рішення не містить.
Вказував, що суд першої інстанції не дослідив питання форми правочину та її дотримання, хоча саме форма договору позики має вирішальне значення для оцінки доказів та для висновку про сам факт укладення договору і його умов.
Вказував, що відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики підлягає укладенню в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, і що на підтвердження укладення договору позики може бути подана розписка позичальника. Отже, суд був зобов`язаний перевірити, чи відповідає подана переписка критеріям документа, який не припускає, а підтверджує факт передання коштів: чи кошти передано саме позивачем, саме відповідачеві і чи кошти передано з обов`язком повернення. 
Наводив зміст ст. 207 ЦК України щодо письмової форми правочину, зазначав, що правочин у письмовій формі має бути підписаний стороною. Тому сам факт існування переписки у месенджері ще не означає автоматично, що вона є документом, який посвідчує передання позикодавцем визначеної суми, у розумінні ст. 1047 ЦК України: суд повинен встановити належність акаунтів сторонам, цілісність і спосіб отримання даних, а також змістовну достатність повідомлень для підтвердження саме передання коштів та саме позикового характеру зобов`язання. 
У цій справі суд першої інстанції, визнаючи наявність позики, водночас зазначив, що сторони домовились в усній формі, і фактично виходив з конструкції усного договору позики. Такий підхід суперечить системному тлумаченню ст. 1047, 207 та 206 ЦК України, яка допускає усну форму для правочинів, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком недійсність. Договір позики за своєю природою не є правочином, що повністю виконується в момент вчинення, оскільки істотною його ознакою є відкладений обов`язок повернення коштів у майбутньому, отже, висновок суду про усний договір позики є передчасним.
Зазначав, що суд обмежився посиланням на окремі фрагменти переписки ( «взяв +15000 $», «+10000 $... всього 25000 $») як на доказ передачі коштів у борг, не встановив ключових елементів позики: особу позикодавця і позичальника, факт та обставини передачі коштів, обов`язок повернення коштів та порядок реалізації даного обов`язку (строк та спосіб повернення). За відсутності аналізу, чи може така переписка виконувати функцію розписки або іншого документа у розумінні ч. 2 ст. 1047 ЦК України, висновок суду про наявність договору позики є передчасним і немотивованим.
Зазначав, що суд першої інстанції, пославшись на принцип «суд знає закон», вийшов за межі його допустимого застосування та неправомірно підмінив обраний позивачем спосіб захисту порушеного права, що призвело до ухвалення рішення з порушенням принципів диспозитивності та змагальності цивільного процесу. Посилався на правові висновки Верховного Суду у постанові від 04 вересня 2024 року у справі № 278/2111/23, за змістом яких, переквалікувавши позов за принципом jura novit curia, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У цій справі позивач обрав спосіб захисту у вигляді кондикційної вимоги, натомість суд першої інстанції витлумачив спірні правовідносини як договірні та застосував до них договірний спосіб захисту, що виходить за межі повноважень суду щодо правової кваліфікації та становить підміну обраного способу захисту.
Посилався на правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постановах від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 про те, що обрання позивачем неналежного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові, а не для його «корекції» судом шляхом підміни правової конструкції.
Крім того, у цій справі має місце і принципове питання доказування. Позивач здійснював доведення заявлених вимог у межах кондикційної конструкції, що передбачає інший предмет доказування, ніж у разі застосування договірних способів захисту. Перекваліфікація правовідносин у договірні автоматично змінює обсяг та характер необхідних доказів (докази укладення договору, його істотних умов, виконання, порушення, настання відповідальності тощо). Усталена судова практика виходить із того, що у разі наявності між сторонами договірних правовідносин звернення з вимогою про стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України є неналежним способом захисту. У таких випадках суди не здійснюють перекваліфікацію заявлених вимог, а відмовляють у задоволенні позову, і такий підхід відображено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17, в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.
За таких обставин застосування судом договірних способів захисту без відповідної зміни предмета позову та без надання сторонам можливості доводити обставини вже в межах іншої правової конструкції порушує засади змагальності, диспозитивності та рівності сторін у цивільному процесі, а також призводить до ухвалення рішення на підставі доказів, які не відповідають обраному позивачем способу захисту. Це є беззаперечним порушенням норм процесуального права, що становить самостійну і достатню підставу для скасування оскаржуваного рішення. 
Наголошував, що суд першої інстанції не перевірив належність, допустимість, процесуальну придатність поданих доказів, зокрема з огляду на дотримання вимог щодо мови судочинства, чим порушив приписи норм процесуального права. Зокрема, суд першої інстанції поклав у основу своїх висновків письмові докази у вигляді електронного листування, викладеного російською мовою, не надавши оцінки тому, що такі матеріали подані без перекладу державною мовою, а відтак не можуть вважатися допустимими доказами у розумінні цивільного процесуального законодавства.
Вказував, що питання мовних вимог у судовому процесі чітко регулюється законом, а саме ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної», ст. 95 ЦПК України, і що вірність перекладу документів юридичного характеру має бути нотаріально посвідчена відповідно до ст. 79 Закону України «Про нотаріат». 
Підкреслював, що позиція щодо обов`язковості використання державної мови неодноразово підтверджувалась практикою Верховного Суду, зокрема Великою Палатою Верховного Суду (справи № 9901/22/20, № 826/7329/17 та інші).
Натомість, позивач долучає до матеріалів справи листування, виконане іноземною (російською) мовою, не долучаючи жодного перекладу українською мовою. Позивач не повідомив суд про неможливість подання перекладу, не навів жодних причин неподання перекладу, не вказав доказів того, що він вживав будь-яких заходів для отримання перекладу, чим прямо порушив вимоги ч. 4 ст. 83 ЦПК України.
Зазначав, що у даній справі суд першої інстанції також не з`ясував, на які саме потреби передавалися кошти, оскільки відсутні докази, що кошти передавалися саме з метою надання позики, а не в межах інших фінансово-господарських відносин. З матеріалів справи, зокрема з електронного листування, вбачається, що у відповідний період обидві сторони здійснювали підприємницьку діяльність як фізичні особи-підприємці, а їхні взаємовідносини мали ознаки спільної господарської діяльності, взаємних розрахунків, фінансування спільних витрат та координації підприємницьких дій. Суд не з`ясував цільового призначення коштів, їх зв`язку або відсутності такого з підприємницькою діяльністю сторін, а також не виключив інші можливі правові підстави передання коштів, зокрема взаєморозрахунки у межах спільної діяльності чи внутрішні фінансові операції. 
Вважав, що за наведених обставин наявні обґрунтовані підстави вважати, що у даній справі були порушені правила предметної та суб`єктної юрисдикції, оскільки спірні грошові кошти передавалися у межах фінансово-господарської діяльності між двома фізичними особами-підприємцями, пов`язаних зі здійсненням ними підприємницької діяльності. Відтак спір за своїм змістом, суб`єктним складом та характером правовідносин підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а не в порядку цивільного судочинства.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

З матеріалів справи вбачається, що на а. с. 25 - 27 наявна роздруківка з месенджеру WhatsApp з інформацією про контакт «ОСОБА_4», з фотографією власника акаунту і номером телефону НОМЕР_1 , а також роздруківка листування в цьому месенджері, за змістом якого, 30 травня 2022 року від даного контакту прийнято повідомлення «Взял +15000 $», 07 червня 2022 року від даного контакту прийнято повідомлення «Взял +10000 $ Итого долг 25000 $».

На а. с. 28 - 43 наявна роздруківка листування в груповому чаті WhatsApp, у якому серед інших учасників присутні контакти «ОСОБА_4» та «ОСОБА_7», у якому 15 серпня 2022 року «ОСОБА_7» звертався до « ОСОБА_4 » з повідомленням «И постарайся в ближайшее время закрыть мне долг уе 25к», на що останнім надано відповідь «по 25 к попрошу у тебя чуть подождать, не более двух месяцев, частями буду отдавать»; 03 березня 2023 року «ОСОБА_7» звертався до « ОСОБА_4 » з повідомленням «ОСОБА_4, у меня в конце апреля - начале мая возвращается мама вместе с ОСОБА_8, им нужно будет купить дом, я тебе уже объяснял ситуацию. Ты просил деньги на дом, что бы твоя семья жила хорошем месте в комфортных условиях. Я без лишних вопросов, по первой же твоей просьбе, дал сколько тебе нужно, как максимально адекватному человеку. У меня сейчас ровно такая же ситуация. Я не подгоняю, но на начало марта мне нужно помочь маме, я ей уже пообещал. Надеюсь, ты меня не подведешь. Спасибо ) хорошего вечера», на що останнім надано відповідь « Спасибо ОСОБА_2 до мая точно отдам». 
В подальшому 29 червня 2023 року, 03 липня 2023 року, 06 липня 2023 року «ОСОБА_7» звертався до « ОСОБА_4 » з повідомленнями щодо повернення коштів, на які відповіді відсутні.
На а. с. 43 знаходиться флеш-накопичувач, на якому знаходиться засвідчений витяг архіву зазначеного вище електронного листування у месенджері WhatsApp.
23 січня 2024 року адвокатом ОСОБА_2 - адвокатом Карпенком Д.В. направлено на адресу ОСОБА_1 претензію щодо повернення ОСОБА_2 грошової суми в розмірі 25000 доларів США, яка була отримана ним 02 лютого 2024 року, та повідомлено, що у випадку невиконання заявлених вимог протягом 7 календарних днів він буде змушений звернутися до правоохоронних органів та до суду (а. с. 46 - 49).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

У судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Надав пояснення, що він з відповідачем тривалий час працювали разом. У серпні 2022 року припинили співпрацю. Відповідач взяв у борг у позивача кошти у розмірі у розмірі 25000 доларів США для особистих цілей. Дані кошти у готівковій формі надавались відповідачу ОСОБА_1 двома траншами. У травні 2022 року грошові кошти у сумі 15000 доларів США особисто відповідачу передала дружина позивача. Згодом, у червні 2022 року грошові кошти у готівковій формі у сумі 10000 доларів США були передані позивачем ОСОБА_6 для відповідача. При цьому сторони не укладали письмового договору позики, а про надання коштів у борг сторони домовились в усній формі. Факт передачі грошових коштів зафіксований у переписці між сторонами. Відповідач зобов`язався повернути позичені кошти позивачу до кінця 2023 року, однак грошові кошти не повернув та заблокував позивача у соціальних мережах.

У судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції відповідач ОСОБА_1 заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі та просив у позові відмовити. Надав пояснення, що вони з позивачем є засновниками ТОВ «Фарма Фільм». Не заперечував факт отримання грошових коштів від позивача у розмірі 25000 доларів США. Вказав, що дані кошти повернув позивачу, однак не пам`ятає коли.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Задовольняючи позов частково та стягуючи з відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі, еквівалентному 25000 доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин правових норм, передбачених главою 71 ЦК України, якими врегульовано правовідносини позики, та виходив із того, що доказів, які свідчать про повернення боргу у добровільному порядку, відповідачем за час розгляду справи в суді не надано, під час судового розгляду справи встановлено, що позивач передав відповідачу грошові кошти в розмірі, обумовленому сторонами, відповідач свої зобов`язання щодо повернення коштів не виконав, в зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у розмірі 25000 доларів США.

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, враховуючи таке.

У справі, що переглядається, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення грошових коштів як позадоговірного грошового зобов`язання, що, на його думку, виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. 

Не погоджуючись із зазначеною кваліфікацією спірних правовідносин, суд першої інстанції відмовився від застосування ст. 1212 ЦК України та застосував положення глави 71 ЦК України про позику, пославшись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, згідно якої, принцип jura novit curia («суд знає закон») зобов`язує суд самостійно перевіряти доводи сторін під час розгляду справи. З`ясувавши, що сторона чи інший учасник процесу, обґрунтовуючи свої вимоги або заперечення, послались на неналежні норми права, суд самостійно кваліфікує спірні відносини та приймає рішення на основі правильних норм матеріального і процесуального права, тобто застосовує положення, які дійсно регулюють відповідні правовідносини. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які укладаються та виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч. 2 ст. 1049 ЦК України якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.
Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься у тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення (постанови Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц (провадження № 61-8792св18), від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20 (провадження № 61-1664св22), від 15 лютого 2023 року у справі № 518/275/18 (провадження № 61-11237св22), від 21 червня 2023 року у справі № 161/20763/21 (провадження № 61-2633св23), від 01 листопада 2023 року у справі № 450/2311/21 (провадження № 61-8363св23)).

У справі, що переглядається, судом першої інстанції встановлено між сторонами наявність правовідносин позики, а саме, що 30 травня 2022 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 у борг 15000 доларів США, а 07 червня 2022 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 у борг 10000 доларів США, виходячи з листування сторін у месенджері Watsapp з якого, вбачається, що 30 травня 2022 року ОСОБА_1 надіслав повідомлення позивачу «отримав 15000 $», а 07 червня 2022 року ОСОБА_1 надіслав повідомлення позивачу «отримав 10000 $ Всього 25000 $».

Разом із тим, такі висновки суду першої інстанції зроблено на підставі припущень, оскільки із зазначених повідомлень у месенджері Watsapp не можна дійти беззаперечного висновку про те, з якої правової підстави виник борг, і встановити будь-які умови договору позики, а саме, хто є його сторонами, з огляду на те, що у процитованих повідомленнях відсутнє посилання на те, від кого ОСОБА_1 отримані кошти у загальній сумі 25000 доларів США, крім того, відсутні посилання на строк користування коштами у випадку отримання їх у позику, а також відсутнє зобов`язання відповідача повернути кошти до конкретної дати або за вимогою позикодавця, що є істотною умовою договору позики.

Отже, зміст даного доказу судом першої інстанції безпідставно перекручено та витлумачено на власний розсуд.

Таким чином, із доказів, долучених сторонами до матеріалів справи, неможливо встановити істотні умови договору позики, передбачені § 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, як помилково вважав суд першої інстанції.

За даних обставин є передчасними та помилковими висновки суду першої інстанції про визнання встановленим факту виникнення між сторонами договірних правовідносин позики та погодження усіх істотних умов, що обумовлено їх спільною домовленістю, а отже і застосування до спірних правовідносин положень глави 71 ЦК України про договір позики.

При цьому, посилаючись на можливість перекваліфікації судом відповідного договору, судом першої інстанції залишено поза увагою, що застосування судом принципу «jura novit curia» («суд знає закони») не є безмежним.

У рішенні Європейського суду з прав людини від «Гусєв проти України» від 14 січня 2021 року (скарга № 25531/12) було констатовано порушення права на справедливий суд через зміну судом правової кваліфікації позову, що призвело до відмови в його задоволенні. Європейський суд з прав людини вказує на відсутність чітких підстав для зміни правової кваліфікації позову апеляційним судом. До того ж внаслідок перекваліфікації в позові було відмовлено. Заявнику безпідставно не надали можливості подати відповідні докази та аргументи з огляду на зміну правової кваліфікації. Такі дії суду суперечать вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо: справедливості цивільного провадження; принципу змагальності судового процесу.

Отже, принцип jura novit curia, з одного боку, підлягає безумовному застосуванню: суд зобов`язаний застосувати правильні норми права, перекваліфікувавши позов, незалежно від посилань позивача. З іншого боку, перекваліфіковуючи позов за цим принципом, суд може порушити право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача. У таких умовах слід зважати на принцип змагальності та рівності сторін. Сторін не можна позбавляти права на аргументування своєї позиції в умовах нової кваліфікації.
Аналогічні правові висновки були викладені в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2024 року у справі № 278/2111/23 (провадження № 61-5586 св 24).

Встановлюючи між сторонами наявність правовідносин позики, судом першої інстанції залишено поза увагою, що як позивач, так і відповідач не надавали пояснень та доказів щодо наявності між ними зобов`язань за договором позики, а отже суд, здійснюючи перекваліфікацію позову, у даному випадку не забезпечив належним чином право на справедливий суд як щодо відповідача, так і щодо позивача.

Натомість, у позові ОСОБА_2 наголосив, що між позивачем та відповідачем не було укладено жодного правочину (договору позики, позички або іншого), на виконання якого передавався би борг, також відсутня будь-яка інша правова підстава для отримання або збереження суми боргу відповідача, тобто відповідач набув майно позивача та зберігає його без правової підстави (а. с. 3). 

Отже, при зверненні до суду з даним позовом ОСОБА_2 обрав спосіб захисту у вигляді кондикційної вимоги, та здійснював доведення заявлених вимог саме у межах кондикційної конструкції, що передбачає інший предмет доказування, ніж у разі застосування договірних способів захисту, однак суд першої інстанції безпідставно витлумачив спірні правовідносини як договірні та застосував до них договірний спосіб захисту, що виходить за межі повноважень суду щодо правової кваліфікації та становить підміну обраного способу захисту права.

При цьому судом першої інстанції не враховано, що у разі наявності між сторонами договірних правовідносин звернення з вимогою про стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України є неналежним способом захисту. Отже, у випадку реального встановлення між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 правовідносин за договором позики (чого в даній справі не відбулося) суду першої інстанції в межах обраних позивачем підстав позову належало не здійснювати перекваліфікацію позову, а відмовити у позові.

Отже, в даному випадку у суду були відсутні правові підстави для застосування глави 71 ЦК України про договір позики, а підлягали застосуванню положення статті 1212 ЦК України, якою передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Крім того, суд першої інстанції безпідставно стягнув із відповідача на користь позивача суму боргу в розмірі, еквівалентному 25000 доларів США за курсом НБУ на день виконання рішення, вийшовши за межі позовних вимог, оскільки позивач посилався на отримання відповідачем грошових коштів саме в іноземній валюті і не просив стягувати їх у гривнях.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики є передчасними та помилковими, здійснені в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, таке рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

При цьому апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи відповідача у апеляційній скарзі, що суд, досліджуючи листування з месенджера, не встановив та не мотивував ідентифікацію автора повідомлень (чи відповідає конкретний акаунт або номер телефону саме відповідачу), цілісність електронних даних та відсутність виривання повідомлень з контексту, спосіб отримання та подання електронних доказів, наявність оригіналу електронного доказу, а не лише його відображення у вигляді скріншотів чи роздруківок, а також доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції поклав у основу своїх висновків письмові докази у вигляді електронного листування, викладеного російською мовою, не надавши оцінки тому, що такі матеріали подані без перекладу державною мовою, а відтак не можуть вважатися допустимими доказами у розумінні цивільного процесуального законодавства, враховуючи наступне.

Справедливість - це одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення виконання встановлених законом обов`язків (постанова Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21 (провадження № 12-8гс23), вирішуючи питання щодо використання електронних доказів у справі, зазначила таке:

«Процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 96 ГПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 73 ГПК України).
Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.
Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки-месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.
При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах».

Аналогічні процесуальні положення закріплені в частині третій статті 100 ЦПК України та пункті 1 частини другої статті 76 ЦПК України.

Отже, якщо з урахуванням конкретних обставин справи суд дійде висновку про те, що відповідне листування дає змогу встановити його учасників та може підтверджувати ті чи інші доводи сторін, наприклад, щодо наявності між ними відповідних відносин, ведення певних перемовин тощо, суд може прийняти таке листування як доказ і в такому разі надати йому оцінку сукупно з іншими доказами у справі.
Так, у справі, що переглядається, позивачем надано роздруківку електронного листування. При цьому відповідач під час розгляду справи не заперечував належності йому номеру мобільного телефону НОМЕР_1 , з якого велося листування співрозмовника позивача у листуванні, та сам зазначив у апеляційній скарзі вказаний номер мобільного телефону як власний номер, не спростовував факту відправлення таких повідомлень позивачу, крім того, не ставив під сумнів відповідність поданої позивачем паперової копії такого листування її електронному оригіналу.
Також суд враховує, що відповідно до ст. 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Суди ухвалюють рішення та оприлюднюють їх державною мовою у порядку, встановленому законом. Текст судового рішення складається з урахуванням стандартів державної мови.

Так, враховуючи, що російська мова в особистому листуванні з позивачем використовувалася самим відповідачем, а у груповому чаті за вільним волевиявленням сторін використовувалась як позивачем, так і відповідачем, наведене дає підстави для висновку, що обидві сторони розуміють зміст викладеного у доказах, наявних у матеріалах справи, і оскільки відповідач не звертався до суду з клопотанням про зобов`язання позивача надати нотаріально посвідчений переклад таких доказів, у суду першої інстанції не виникло підстав для відхилення таких доказів як недопустимих.

Апеляційний суд враховує, що відповідач, заперечуючи проти використання наданих позивачем доказів як недопустимих, в подальшому у власних тезах апеляційної скарги також посилається на зміст цих же доказів, зокрема, обґрунтовуючи наявність спільної господарської діяльності сторін, що з його боку є проявом недобросовісної поведінки.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, що позиція щодо обов`язковості використання державної мови неодноразово підтверджувалась практикою Верховного Суду, зокрема Великою Палатою Верховного Суду (справи № 9901/22/20, № 826/7329/17 та інші), апеляційним судом встановлено, що відповідних правових висновків в постановах, на які посилався відповідач, Верховним Судом у зазначених справах не робилося.

Крім того, є безпідставними доводи апеляційної скарги, що з матеріалів справи, зокрема з електронного листування, вбачається, що у відповідний період обидві сторони здійснювали підприємницьку діяльність як фізичні особи-підприємці, а їхні взаємовідносини мали ознаки спільної господарської діяльності, взаємних розрахунків, фінансування спільних витрат та координації підприємницьких дій, і за наведених обставин наявні обґрунтовані підстави вважати, що у даній справі були порушені правила предметної та суб`єктної юрисдикції, оскільки спірні грошові кошти передавалися у межах фінансово-господарської діяльності між двома фізичними особами-підприємцями, пов`язаної зі здійсненням ними підприємницької діяльності, відтак спір за своїм змістом, суб`єктним складом та характером правовідносин підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, а не в порядку цивільного судочинства.
Апеляційний суд констатує, що відповідачем не заперечується отримання від позивача грошових коштів, разом із тим, відповідачем не доведено наявності будь-яких конкретних правовідносин між сторонами, які б обумовлювали таке отримання, в тому числі наявності спільної діяльності, або інших господарських чи комерційних правовідносин, про що він зазначав у апеляційній скарзі, як не доведено і того, що при отриманні коштів він діяв саме як суб`єкт підприємницької діяльності та використав отримані грошові кошти на розвиток підприємства.

Вирішуючи питання обґрунтованості позову ОСОБА_2 , апеляційний суд виходить із наступного.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.

Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 185/446/18 (провадження № 61-434св20), від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22), від 17 квітня 2024 року у справі № 127/12240/22 (провадження № 61-18405 св 23), від 13 листопада 2025 року у справі № 209/2493/22 (провадження № 61-2678св25), від 17 грудня 2025 року у справі № 766/14835/17 (провадження № 61-13712св25).

У справі, яка переглядається, вбачається, що ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 грошові кошти, знаючи, що між ним та відповідачем відсутнє зобов`язання, на підставі якого такі кошти мали б бути передані, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків), отже, підстави для задоволення позову та стягнення з відповідача коштів на користь позивача відсутні.

При цьому позивач, за змістом позову, надавав відповідачу кошти двічі, а саме 30 травня 2022 року та 07 червня 2022 року, що виключає наявність рахункової помилки. Так як позивач не мав правових підстав надавати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачем, а також за відсутності будь-яких інших зобов`язань, проте він здійснював ці платежі неодноразово, його поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою.

Отже, як вбачається із доказів, наявних у матеріалах справи, отримання відповідачем грошових коштів від позивача не може вважатися збереженням майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), оскільки платіж позивача не був помилковим, а вчинений за волі позивача, тому поведінка позивача щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою, за даних обставин у їх сукупності позов підлягає залишенню без задоволення як недоведений та необґрунтований.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, із невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат та стягує з позивача на користь відповідача судовий збір у розмірі 12572,71 грн., сплачений ним за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 25 листопада 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.
Відмовити ОСОБА_2 в позові до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 РНОКПП НОМЕР_5 ) судовий збір в розмірі 12572,71 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.