Справа № 939/2614/25

РІШЕННЯ
Іменем України
20 березня 2026 року	селище Бородянка  	

Бородянський районний суд Київської області в складі головуючого – судді Стасенка Г.В., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Він Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 30 вересня 2018 року між ТОВ "Авентус Україна" і ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 338197, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 3500 грн, строком кредитування 30 днів, до 29 жовтня 2018 року, із сплатою 1.35 відсотків в день. ТОВ "Авентус Україна" виконало умови договору про надання фінансового кредиту та перерахувало на рахунок відповідачки безготівковим шляхом кошти в розмірі 3500 гривень. Відповідачка взяті на себе зобов`язання не виконала, внаслідок чого утворилася заборгованість у розмірі 15425 грн, з яких 3500 грн – сума основного боргу, 1890 грн – сума боргу за процентами, 10035 грн – сума боргу за пенею та штрафами, 3372 грн 90 коп. – інфляційні втрати за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, 1389 грн 52 коп. – 3% річних, за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року.
12 квітня 2018 року між ТОВ "Авентус Україна" та ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" було укладено договір факторингу № 1, за умовами якого ТОВ "Авентус Україна" відступило ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" право грошової вимоги до позичальників, в тому числі до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 338197 від 30 вересня 2018 року. 18 лютого 2019 року укладено додаткову угоду № 12 та на виконання договору факторингу підписано реєстр прав вимоги № 13 від 18 лютого 2019 року про те, що на умовах вищезазначеного договору право вимоги до ряду боржників, в тому числі до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 338197 від 30 вересня 2018 року, перейшло до нового кредитора – ТОВ "ФК "Довіра та ґарантія". 25 липня 2024 року відповідно протоколу зборів № 1706 перейменовано ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" на ТОВ "Він Фінанс". 
З урахуванням вказаних обставин просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором у розмірі 20187 грн 42 коп., з яких 15425 грн – сума заборгованості, 3372 грн 90 коп. – інфляційні втрати, 1389 грн 52 коп. – 3% річних, і відшкодувати судові витрати.
За ухвалою судді від 17 листопада 2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Сторонам роз`яснено право подати до суду заяви по суті справи та встановлені строки для їх подання; у встановлені судом строки відповідачка відзив на позов суду не подала.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від сторін до суду не надходили.
Дослідивши письмові докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 30 вересня 2018 року між ТОВ "Авентус Україна" і ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 338197, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 3500 грн, зі сплатою фіксованої процентної ставки 1,35% в день, строком кредитування 30 днів, до 29 жовтня 2018 року (а.с. 13-16, 27-28, 30-32).
Відповідачка умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим її заборгованість, згідно з розрахунком, здійсненим ТОВ "Авентус Україна", становить 15425 грн, з яких 3500 – заборгованість по тілу, 1890 грн – заборгованість за відсотками, 10035 грн – заборгованість за пенею та штрафами (а.с.34). 
12 квітня 2018 року між ТОВ "Авентус Україна" та ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" було укладено договір факторингу № 1, за умовами якого ТОВ "Авентус Україна" відступило ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" право грошової вимоги до позичальників.
Відповідно до реєстру прав вимоги № 13 від 18 лютого 2019 року до вказаного договору факторингу, ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" набуло права грошової вимоги до відповідачки в сумі 5390 грн, з яких 3500 грн – заборгованість за тілом кредиту, 1890 грн – заборгованість за відсотками (а.с. 24-25, 17, 37-38, 41).
25 липня 2024 року відповідно протоколу зборів № 1706 ТОВ "ФК "Довіра та Гарантія" перейменовано на ТОВ "Він Фінанс" (а.с.33, 29).
Як убачається зі змісту позову, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою взятих на себе зобов`язань, її заборгованість за розрахунком позивача становить 15425 грн, яка складається з 3500 грн – заборгованість за тілом кредиту, 1890 грн – заборгованість за процентами, 10035 грн – заборгованість за пенею та штрафами, 1389 грн 52 коп. – 3% річних за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року, 3372 грн 90 коп. – інфляційні втрати за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно з вимогами ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
Законом України "Про електронну комерцію" встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За приписами ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію").
Статтею 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення статті 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію").
Встановлені судом фактичні обставини у справі свідчать про те, що між сторонами договору досягнуто згоди щодо всіх істотних умов вказаного договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок , зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договорами або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
З урахуванням встановленого, суд дійшов висновку, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за вказаним договором не виконувала, у передбачений в договорі строк кошти (суму позики) не повернула, внаслідок чого у неї виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики в розмірі 3500 грн, і вимога позивача в цій частині є доведеною, а тому підлягає задоволенню.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідачки заборгованості за відсотками суд враховує таке.
Згідно з положеннями ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного між фінансовою установою і відповідачкою кредитного договору № 338197 від 30 вересня 2018 року дана фінансова установа надала позичальниці суму позики, а відповідачка зобов`язувалась повернути надану позику в повному обсязі у визначений договором строк до 29 жовтня 2018 року.
Таким чином, позикодавець відповідно до ст. 1048 ЦК України мав право стягнути заборгованість по нарахованих і несплачених процентах за користування кредитними коштами в межах погодженого сторонами строку кредитування – 30 днів, тобто до 29 жовтня 2018 року.
Досліджений судом розрахунок заборгованості, свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих і несплачених процентах за користування позикою включає періоди, які виходять за межі строку кредитування (30 днів, до 18 лютого 2019 року).
За таких обставин суд вважає, що відповідачка повинна була сплатити кредитору відсотки за вказаним кредитним договором у розмірі 1417 грн 50 коп. (3500 грн х 1,35 % х 30 днів).
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідачки пені та штрафу суд зазначає таке. 
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з розрахунком позивача, ним визначено розмір пені і штрафу у зв`язку із порушенням відповідачкою грошового зобов`язання у розмірі 10035 гривень.
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строку виконання грошових зобов`язань за договором (повернення коштів) - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що стягнення одночасно пені і штрафу, нарахованих за порушення строку повернення суми кредиту, не відповідає вимогам закону та є подвійним стягненням, а тому, з огляду на відсутність розмежовування у позові сум штрафу і пені у задоволенні вимог позивача у цій частині слід відмовити.
Таким чином, оскільки відповідачка умови вказаного договору належним чином не виконувала, право вимоги за цим договором перейшло до позивача, то суд вважає за необхідне, частково задовольняючи позовні вимоги, стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ "Він Фінанс" заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 338197 від 30 вересня 2018 року в розмірі 6435 грн 76 коп., яка складається із 3500 грн – сума заборгованості за кредитом, 1417 грн 50 коп. – сума заборгованості за відсотками, 442 грн 98 коп. – 3% річних (нараховані на суму заборгованості в розмірі 4917 грн 50 коп. за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року), 1075 грн 28 коп. – інфляційне збільшення боргу (нараховано на суму заборгованості в розмірі 4917 грн 50 коп. за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року).
Щодо вимог про стягнення з відповідачки понесених позивачем судових витрат, суд враховує таке. 
Частиною 2 ст. 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Водночас, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем надано копії договору № 33 про надання правової допомоги, додаткової угоди до договору №33, акту про підтвердження факту надання правничої допомоги від 21 серпня 2025 року, детального опису робіт (наданих послуг) (а.с. 10, 22-23, 35, 39), згідно з якими витрати, понесені позивачем на правничу допомогу, складають 5000 гривень.
Однак, з огляду на складність справи та виконані адвокатом роботи, ціну позову і розмір задоволених вимог, суд вважає, що заявлена до стягнення з відповідача на користь позивача сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000 грн не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності, а тому, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку про необхідність визначення таких витрат у розмірі 2500 гривень.
В іншій частині в позові необхідно відмовити.
Оскільки позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Він Фінанс" підлягає частковому задоволенню, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь позивача на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1010 грн 69 коп., виходячи з розрахунку: 6435 грн 76 коп. (розмір задоволених позовних вимог) х 2422 грн 40 коп. (сума сплаченого судового збору) / 15425 грн (розмір заявлених позовних вимог).
Керуючись ст. 512, 514, 526, 549, 551, 610, 611, 626, 627, 628, 638, 1048-1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст. 10-13, 141, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Він Фінанс" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Він Фінанс" (код ЄДРПОУ 38750239, місцезнаходження: 04112 м. Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8) заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 338197 від 30 вересня 2018 року в розмірі 6435 (шість тисяч чотириста тридцять п`ять) гривень 76 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Він Фінанс" на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1010 (одна тисяча десять) гривень 69 копійок і витрат на правничу допомогу 2500 (дві тисячі п`ятсот) гривень.
В іншій частині в позові відмовити.
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення суду складено 20 березня 2026 року.

	 	
Головуючий - суддя	Геннадій СТАСЕНКО