ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року	Львів	Справа № 344/1714/26 пров. № А/857/8864/26	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.
суддів : Носа С.П.. Шевчук С.М.,
з участю секретаря судового засідання : Чупіль Д.Б., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу представниці позивачки ОСОБА_1 - Кучер Надії Юзефівни на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 січня 2026 року (ухвалене головуючим-суддею Антоняком Т.М., час ухвалення рішення 15 год 20 хв у м.Івано-Франківську, дата складання повного тексту судового рішення не вказано) у справі за адміністративним позовом Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби до громадянки російської федерації ОСОБА_1 про затримання з метою забезпечення примусового видворення,

в с т а н о в и в :

Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби (далі – Управління ДМС, позивач) звернулося в суд із адміністративним позовом до громадянки російської федерації ОСОБА_1 , в якому просило затримати громадянку рф ОСОБА_1 з метою забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, строком на 6 (шість) місяців.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.01.2026 до Управління ДМС доставлено працівниками Управління стратегічних розслідувань Національної поліції громадянку рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тлумач, Івано-Франківської області. З метою з`ясування правового статусу та підстав подальшого перебування її на території України було проведено відповідну перевірку,згідно якої встановлено, що громадянка рф ОСОБА_1 перетнула кордон 03.10.2018 через пункт перетину кордону Хутір Михайлівський по паспорту громадянина рф НОМЕР_1 . Термін дії паспорта закінчився 11.11.2021. Діючого документа, що дає право на перетин кордону немає. Таким чином, 29.01.2026 Тисменицьким відділом ЗМУ ДМС було прийняте рішення про примусове видворення з України громадянки рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29.01.2026 позовні вимоги було задоволено повністю. Затримано громадянку рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з метою забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представниця відповідачки відповідача ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи просить його скасувати та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вона на територію України в`їхала на законних підставах, що підтверджується відміткою в її паспорті; одружена з громадянином України, який проживає в Україні; постійно проживає разом з чоловіком в його житловому приміщенні; чоловік за станом здоров`я потребує її допомоги у придбанні продуктів харчування та вирішенні побутових питань; у зв`язку з закінченням дії паспорта зверталась для оформлення нового паспорта, але їй було відмовлено, у зв`язку з воєнними діями, а також їй було відмовлено у видачі посвідки на тимчасове проживання. Скаржниця вважає, що нічого не порушує, проживаючи в Україні, так як має сім`ю та постійне місце проживання, має обґрунтовані підстави для подальшого перебування в Україні, а на могили захисників України ходила ставити свічки.
Позивач не скористався правом подачі відзиву на апеляційну скаргу у встановлений судом строк.
Заслухавши суддю-доповідача, представницю відповідачки Кучер Н.Ю., яка підтримала апеляційну скаргу, представницю позивача Цахнюк Н.М. (поза межами приміщення суду), яка заперечила проти її задоволення, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що 29.01.2026 до Західного міжрегіонального управління ДМС доставлено працівниками Управління стратегічних розслідувань Національної поліції громадянку рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тлумач, Івано-Франківської області.
Перевіркою встановлено, що громадянка рф ОСОБА_1 перетнула кордон 03.10.2018 через пункт перетину кордону Хутір Михайлівський по паспорту громадянина рф НОМЕР_1 . Термін дії паспорта громадянки рф ОСОБА_1 закінчився 11.11.2021. Діючий документ, що дає право на перетин кордону у громадянки рф ОСОБА_1 – відсутній.
За проживання на території України без документів, що дають право на проживання в Україні, на ОСОБА_1 було оформлено протокол про адміністративне правопорушення передбаченого ч.2 ст.203 КУпАП.
29.01.2026 Тисменицьким відділом ЗМУ ДМС було прийняте рішення про примусове видворення з України громадянки рф ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Задовольняючи повністю адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка є нелегальним мігрантом, знаходиться на території України без законних підстав та може ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, а тому з метою забезпечення її примусового видворення за межі території України, дійшов висновку про необхідність затримати громадянку рф ОСОБА_1 , з метою забезпечення примусового видворення з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, строком на шість місяців.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України встановлює Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон).
Відповідно до ч.8 ст. 26 Закону примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а так само не може бути застосовано до осіб, які не мають документів, що посвідчують особу та дають право на виїзд з України (такі іноземці та особи без громадянства затримуються у встановленому законом порядку з метою ідентифікації, документування та забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або примусового видворення відповідно до цього Закону).
Згідно ст. 30 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
Рішення про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства може бути оскаржено в порядку, передбаченому законом.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або орган охорони державного кордону на підставі відповідного рішення суду має право розміщувати іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України.
Іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
Рішення про примусове видворення іноземця або особи без громадянства виконується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, крім рішень, прийнятих органами охорони державного кордону, що виконуються такими органами. Контроль за правильністю і своєчасністю виконання рішення про примусове видворення здійснює орган, який прийняв таке рішення. З метою контролю за виконанням іноземцем або особою без громадянства рішення про примусове видворення службові особи органу охорони державного кордону або центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, здійснюють супровід такого іноземця або особи без громадянства.
Особливості провадження у справах за адміністративними позовами з приводу затримання іноземців або осіб без громадянства визначені статтею 289 КАС.
Так, частиною першою цієї статті визначено, що за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України;
2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією;
4) зобов`язання внести заставу.
Строк затримання іноземців та осіб без громадянства у пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців (частина одинадцята статті 289 КАС).
Колегія суддів зазначає, що відомості про перебування відповідачки на території України на законних підставах відсутні, вона не має постійного місця проживання, легальних шляхів отримання доходів, була затримана співробітниками ДМС за порушення правил перебування іноземців в Україні, а саме перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні більш ніж на 30 днів, а так само проживання на території України без документів на право проживання в Україні, за недійсними документами чи документами термін дії, яких закінчився, на час звернення позивача до суду з даним позовом у відповідачки були відсутні будь-які документи на право проживання в Україні.
З огляду на те, що у відповідачки відсутні документи на право перебування на території України, є вона нелегальним мігрантом, знаходиться на території України без законних підстав та може ухилятися від виконання рішення про примусове видворення, відповідачка не відноситься до осіб, яким надано статус біженця і не є особою, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність обґрунтованих підстав для затримання громадянки рф ОСОБА_1 з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України строком на 6 місяців.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо задоволення даного позову.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» (рішення від 18.07.2006).
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.11 ч.6 ст.12 КАС України, дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, ухвалене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представниці відповідачки ОСОБА_1 - Кучер Надії Юзефівни залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 29 січня 2026 року по справі №344/1714/26 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 05.03.26