Справа № 420/36392/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Одеса

Суддя Одеського окружного адміністративного суду Білостоцький О.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 у вигляді неприйняття у встановленому законом порядку військовою частиною НОМЕР_1 рішення про звільнення з військової служби або відмову у задоволенні рапорту матроса ОСОБА_1 , на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 ст.26, абз.12 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ через сімейні обставини або з інших поважні: причин під час дії воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за дружиною числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок захворювання з паралітичним синдромом;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт матроса ОСОБА_1 про звільнення з військової служби та прийняти рішення про звільнення з військової служби матроса ОСОБА_1 на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 ст.26, абз.12 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-ХІІ через сімейні обставини або з інших поважні причин під час дії воєнного стану у зв`язку з необхідністю здійснювати догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, встановленої внаслідок захворювання з паралітичним синдромом.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він проходить військову службу у Військової частини НОМЕР_1 . Посилаючись на те, що його дружина є особою з інвалідністю ІІІ групи, позивач звернувся із рапортом від 30.09.2025 року та переліком відповідних документів до командування Військової частини НОМЕР_1 щодо звільнення на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 ст.26, абз.12 п.3 ч.12 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». 
Водночас, позивач отримав юридичний висновок доцільності звільнення зі служби, підписаний помічником командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи, але будь-якого рішення по суті його рапорту командуванням Військової частини НОМЕР_1 отримано не було.
Не погоджуючись із вищезазначеною бездіяльністю військової частини щодо розгляду його рапорту по суті, позивач був вимушений звернутися до суду задля захисту своїх прав та законних інтересів.
Ухвалою суду по справі №420/36392/25 було відкрито спрощене позовне провадження без виклику (повідомлення) сторін за наявними у справі матеріалами в порядку, визначеному ч. 5 ст. 262 КАС України. 
Під час розгляду справи від представника Військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив на адміністративний позов, з якого вбачається, що відповідач позов не визнає та зазначає, що Військова частина НОМЕР_1 це окремий батальйон морської піхоти в складі НОМЕР_2 окремої бригади морської піхоти (військової частини НОМЕР_3 ). Відповідно, командир батальйону, здійснює дії, в т.ч. й виключення з особового складу позивача на підставі наказу командира бригади про звільнення військовослужбовців із військової служби, який є безпосереднім начальником командира батальйону, та відповідних нормативних актів, які регулюють порядок звільнення військовослужбовця. Відповідно, командир військової частини НОМЕР_1 не має повноважень видавати накази на звільнення військовослужбовців. У зв`язку з ненаданням до рапорту, відповідно до вимог наказу Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170 «Про затвердження Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України» документів, які підтверджують онкологічне захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів, були відсутні підстави для погодження зазначеного рапорту.
Згідно частини 2 ст.262 КАС України розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження починається з відкриття першого судового засідання. Якщо судове засідання не проводиться, розгляд справи по суті розпочинається через тридцять днів, а у випадках, визначених статтею 263 цього Кодексу, - через п`ятнадцять днів з дня відкриття провадження у справі.
Судом під час розгляду справи встановлено наступне. 
ОСОБА_1 проходить військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , що відповідачем за час розгляду справи не заперечувалось.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у шлюбі з 29.11.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_4 .
Згідно пенсійного посвідчення № НОМЕР_5 , ОСОБА_2 отримує пенсію по інвалідністю як особа з ІІІ групою інвалідності.
Відповідно до витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи №226/25/400/В від 27.03.2025 року, дружині позивача з 10.12.2024 року встановлено ІІІ групу інвалідності, основний діагноз: Е11.42 – Цукровий діабет типу 2 з діабетичною полінейропатією.
Факт наявності у дружини позивача вищевказаного діагнозу також підтверджується наданим консультаційним висновком спеціаліста від 15.09.2025 року, виданого комунальним некомерційним підприємством «Консультативно-діагностичний центр» Святошинського району м. Києва.
Враховуючи вищевказані обставини, позивачем 08.10.2025 року до командування Військової частини НОМЕР_1 було подано рапорт від 30.09.2025 року щодо звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його дружиною – ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІІ групи, встановленої внаслідок паралітичних синдромів.
До вищевказаного рапорту були долучені наступні нотаріально завірені документи:
- копію паспорту громадянина України ОСОБА_1 ;
- копію паспорту громадянина України ОСОБА_2 ;
- копію пенсійного посвідчення ОСОБА_2 ;
- копію свідоцтва про шлюб;
- копію консультативного висновку спеціаліста;\
- копію витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Водночас, на примірнику вказаного рапорту помічником командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи було проставлено резолюцію «не погоджено».
Додатково помічником командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи було оформлено юридичний висновок щодо доцільності звільнення зі служби позивача у разі необхідності здійснювати догляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, в якому було зазначено, що у зв`язку з ненаданням до рапорту, відповідно до вимог наказу Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170 документів, які підтверджують онкологічне захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів, помічник командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи вважає, що у позивача відсутні підстави для погодження зазначеного рапорту.
Не погодившись із вищевказаними обставинами, позивач звернувся до суду з позовом в адміністративній справі №420/36392/25.
Відповідно до вимог ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача (ч.2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України).
Дослідивши адміністративний позов, відзив та інші письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному і об`єктивному дослідженні, проаналізувавши положення чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд доходить висновку, що позов не підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
За ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Згідно статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 з 5:30 24 лютого 2022 року в Україні був введений воєнний стан, який продовжувався в подальшому та діє до цього часу.
Також Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулюються Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-XII (далі – Закон України №3543-XII).
Згідно ст. 1 Закону України №3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби закріплено в Законі України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі – Закон №2232-XII) (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно ч. ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до ч.2 ст.1 Закону №2232-XII військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч.5 ст.1 Закону №2232-XII).
Підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, у період дії воєнного стану, визначені п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII.
Згідно п.п. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Відповідно до абз.12 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану, зокрема, необхідність здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів.
Судом зауважує, що предметом спірних правовідносин у справі є бездіяльність командування Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду та невирішення по суті рапорту позивача від 30.09.2025 року про його звільнення з військової служби на підставі п.п. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII, а саме за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІІ групи.
З огляду на вказане судом під час розгляду справи було встановлено, що на примірнику поданого позивачем рапорту від 30.09.2025 року помічником командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи було проставлено резолюцію «не погоджено», без зазначення відповідних на те підстав. Разом з тим, помічником командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи додатково було оформлено юридичний висновок щодо доцільноті звільнення зі служби позивача у разі необхідності здійснювати долгляд за дружиною з числа осіб з інвалідністю ІІІ групи, в якому було зазначено, що у зв`язку з ненаданням до рапорту, відповідно до вимог наказу Міністра оборони України від 10.04.2009 року №170 документів, які підтверджують онкологічне захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів, помічник командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи вважає, що у позивача відсутні підстави для погодження зазначеного рапорту.
З цього приводу суд зазначає, що наказом Міністра оборони України №170 від 10.04.2009 року було затверджено Інструкцію про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – Інструкція №170). 
За п.1.5 Інструкції №170 закріплено, що для встановлення, зміни, призупинення, або припинення правових відносин з громадянами України, які реалізуються наказами посадових осіб по особовому складу, у Генеральному штабі Збройних Сил України, Командуванні об`єднаних сил Збройних Сил України, видах Збройних Сил України, окремих родах сил Збройних Сил України, окремих родах військ Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти, установах, організаціях (далі - військові частини), оформляються подання (додаток 1) на військовослужбовців крім тих, які проходять базову військову службу щодо звільнення з військової служби.
За п.12.9 Інструкції №170 документи на звільнення військовослужбовців з військової служби надсилаються безпосередньо до служби персоналу, підпорядкованій посадовій особі, яка має право на звільнення такого військовослужбовця з військової служби, у таких випадках звільнення: за підставами, передбаченими підпунктами «б», «г», «д», «е» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», якщо звільнення відбувається за бажанням військовослужбовця.
За п.12.11 Інструкції №170 перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Відповідно до п.п.24 п.5 Додатку 19 до Інструкції №170 закріплено перелік документів, що подаються з поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зокрема, через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», подаються:
копія аркуша бесіди;
копія рапорту військовослужбовця;
копія розрахунку вислуги років військової служби (при набутті права на пенсійне забезпечення за вислугою років);
документи, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, а саме (п.п.24) - у разі необхідності здійснювати догляд за дружиною (чоловіком) з числа осіб з інвалідністю III групи, встановленої внаслідок онкологічного захворювання, відсутності кінцівок (кінцівки), кистей рук (кисті руки), стоп ніг (стопи ноги), одного з парних органів, або за наявності у дружини (чоловіка) з числа осіб з інвалідністю III групи онкологічного захворювання, психічного розладу, церебрального паралічу або інших паралітичних синдромів:
копія свідоцтва про шлюб;
один із документів, що підтверджує інвалідність дружини (чоловіка): довідка до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, або витяг з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи за формою згідно з наказом МОЗ від 10 грудня 2024 року №2067, або копія посвідчення, яке підтверджує відповідний статус, або копія пенсійного посвідчення чи копія посвідчення, що підтверджує призначення соціальної допомоги відповідно до Законів України «Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю», «Про державну соціальну допомогу особам, які не мають права на пенсію, та особам з інвалідністю», в яких зазначено групу та причину інвалідності, або довідка для отримання пільг особами з інвалідністю, які не мають права на пенсію чи соціальну допомогу, за формою згідно з наказом Мінсоцполітики від 21 вересня 2015 року № 946;
документ, що підтверджує наявність у дружини (чоловіка) захворювання та/або причину інвалідності.
При цьому, як було встановлено судом, при поданні позивачем 08.10.2025 року до командування Військової частини НОМЕР_1 рапорту від 30.09.2025 року щодо звільнення з військової служби за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його дружиною, яка є особою з інвалідністю ІІІ групи, ним було також подано перелік документів на підтвердження вищевказаних обставин, зокрема, копію свідоцтва про шлюб, пенсійного посвідчення ОСОБА_2 , консультативного висновку спеціаліста; витягу з рішення експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
Тобто, на думку суду, позивачем разом із рапортом про звільнення з військової служби був наданий повний перелік документів, визначений п.п.24 п.5 Додатку 19 до Інструкції №170.
Щодо процедури погодження помічником командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи рапорту позивача, суд зазначає наступне.
Наказом Головнокомандувача ЗСУ України від 30.01.2024 року №40 було затверджено Інструкцію з діловодства в Збройних силах України (далі – Інструкція №40), яка встановлює загальні вимоги до документування управлінської інформації та організації роботи з документами, створеними в паперовій та електронній формі в Апараті Головнокомандувача Збройних Сил України, Генеральному штабі Збройних Сил України, командуваннях видів, родів військ (сил) Збройних Сил України, органах військового управління, штабах угруповань військ (сил), військових частинах (установах) Збройних Сил України (далі – військові частини, установи), включаючи їх підготовку, реєстрацію, облік, зберігання і контроль за виконанням.
Згідно п.3.11.6 Інструкції №40 документи, в яких строк виконання не зазначено, які не є документами інформаційного характеру або не містять контрольних завдань, повинні бути виконані не пізніше ніж за 30 днів з моменту реєстрації документа в Міністерстві оборони України, в органі військового управління, військовій частині (установі), структурному підрозділі, до яких надійшов документ.
З цього приводу суд зазначає, що рапорт позивача про звільнення від 30.09.2025 року по суті у встановлений п.3.11.6 Інструкції №40 термін командуванням Військової частини НОМЕР_1 розглянутий по суті не був. Матеріали справи не містять доказів прийняття будь-якого рішення командуванням Військової частини НОМЕР_1 по суті розгляду рапорту позивача від 30.09.2025 року. 
При цьому, порядок організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затверджений Наказом Міністерства оборони України від 06 серпня 2024 року №531 (далі - Порядок №531), визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту (пункт 1 розділу І).
Пунктом 2 розділу І Порядку №531 встановлено, що з питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання,- до наступного прямого командира (начальника).
Згідно з пунктом 1 розділу ІІ Порядку № 531 рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації.
Пунктами 2-5 розділу ІІІ Порядку № 531 передбачено, що командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.
Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку
Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку.
Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.
Якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.
Командиру (начальнику), уповноваженому приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, забороняється відмовляти у задоволенні рапорту у разі, якщо до рапорту не додано документів, які є або повинні бути в розпорядженні відповідного командира (начальника).
Вимоги до оформлення резолюції (рішення) до рапорту військовослужбовця встановлені Додатком 1 до Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України:
- ПОГОДЖЕНО або НЕ ПОГОДЖЕНО (зазначається правова підстава та обґрунтування);
- посада безпосереднього командира (начальника);
- військове звання підпис ІМ`Я, ПРІЗВИЩЕ (для рапорту, поданого в паперовій формі).
Пунктом 7 розділу ІІІ Порядку № 531 встановлено заборону:
1) встановлювати будь-які інші вимоги щодо форми та змісту паперового рапорту, що не передбачені цим Порядком, у тому числі стосовно: подання рапортів з окремих питань виключно написаними власноруч або друкованим способом; недотримання вимог щодо розміру полів, відступів, шрифтів, кольору чорнила чи друку, розміру та якості паперу тощо, які не передбачені цим Порядком; наявності граматичних, синтаксичних чи інших помилок, які не впливають на суть рапорту;
2) відмовляти у розгляді рапорту у разі відсутності доданих документів або інформації, які є або повинні бути в наявності у розпорядженні командира (начальника), створюються/формуються/видаються самим підрозділом та/або можуть бути витребувані підрозділом в іншого підрозділу та/або відповідного закладу охорони здоров`я тощо;
3) вимагати від військовослужбовця попереднього усного погодження паперового або електронного рапорту із безпосереднім або прямим командиром (начальником) перед його фактичним поданням відповідно до положень цього Порядку;
4) відмовляти у прийнятті (реєстрації) власноруч написаних рапортів військовослужбовців.
Згідно з пунктами 8, 9 розділу ІІІ Порядку №531 початок перебігу строку розгляду паперового рапорту розпочинається із часу подання рапорту, а не часу його реєстрації в службі діловодства. Часом подання паперового рапорту є дата передачі рапорту на погодження безпосередньому командиру (начальнику) військовослужбовця, а у разі відмови в розгляді рапорту безпосереднім командиром (начальником) - дата передачі рапорту прямому командиру (начальнику), з урахуванням вимог пункту 1 цього розділу. У разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.Розгляд паперового рапорту військовослужбовця всіма його прямими командирами (начальниками) здійснюється:
1) невідкладно, але не пізніше ніж за 48 годин із часу подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які стосуються військової дисципліни, обов`язків особового складу під час виконання бойових наказів (розпоряджень), збереження життя та здоров`я особового складу, відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин;
2) у строк не більше 14 днів із дня подання військовослужбовцем рапорту - щодо питань, які не відносяться до питань, визначених підпунктом 1 цього пункту.
Аналізуючи вищевказане суд доходить висновку, що командири (начальники) здійснюють розгляд паперового рапорту військовослужбовця у встановлений Порядком №531 у встановлений законом строк та надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції, яка повинна містити відомості, визначені у додатку 1 до цього Порядку, при цьому відмова у задоволенні рапорту повинна бути вмотивованою.
Варто зазначити, що помічник командира Військової частини НОМЕР_1 з правової роботи в розумінні вищезазначених законодавчих актів не є безпосереднім або прямим командиром (начальником) позивача, а тому він не мав права на прийняття рішення про непогодження рапорту позивача від 30.09.2025 року про звільнення з військової служби.
Аналізуючи вищевказане суд доходить висновку, що рапорт позивача від 30.09.2025 року не був розглянутий відповідачем у відповідності до процедури, встановленої чинним законодавством. Матеріали справи не містять жодного доказу розгляду вищевказаного рапорту позивача безпосередньо командиром, уповноваженим приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, та доказів прийняття відповідного рішення (проставлення резолюції) за результатом розгляду порушеного у рапорті питання.
Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 року у справі №342/158/17 зазначив, що протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень треба розуміти як зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Враховуючи вищевказані обставини суд доходить висновку, що відповідачем у порушення вимог Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затверджений Наказом Міністерства оборони України від 06.08.2024 року №531, не розглянуто, не прийнято відповідне рішення та не надано належну відповідь на рапорт ОСОБА_1 від 30.09.2025 року про звільнення з військової служби, що свідчить про наявність факту протиправної бездіяльності з боку Військової частини НОМЕР_1 .
Щодо заявлених вимог зобов`язального характеру суд зазначає наступне.
Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
З огляду на встановлені обставини у справі №420/36392/25 та положення чинного законодавства, суд вважає необхідним для належного захисту прав та інтересів позивача зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 30.09.2025 року про його звільнення з військової служби на підставі п.п. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його дружиною – ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІІ групи, та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.
У задоволенні іншої частини позовних вимог зобов`язального характеру слід відмовити з наведених вище підстав.
При цьому, при вирішенні адміністративної справи №420/36392/25 суд не надає оцінку наявності у позивача підстав, передбачених п.п. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, оскільки рапорт позивача від 30.09.2025 року про його звільнення з військової служби по суті викладених у них вимог уповноваженими посадовими особами відповідача розглянутий не був, будь-якої оцінки наданих позивачем документів в якості підстав для звільнення не зроблено та відповідного рішення по суті порушених у рапорті питань Військовою частиною НОМЕР_1 не прийнято.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем за подання позовної заяви було сплачено судовий збір, що підтверджується матеріалами справи.
Враховуючи наявність підстав для задоволення основної позовної вимоги позивача, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 1 211,20 грн. з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Керуючись вимогами ст.ст. 2, 6-11, 12, 77, 90, 241-246, 255, 257, 258, 262, 291, 293, 295 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо розляду по суті рапорту ОСОБА_1 від 30.09.2025 року про звільнення з військової служби на підставі п.п. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 30.09.2025 року про його звільнення з військової служби на підставі п.п. г) п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» за сімейними обставинами - у зв`язку з необхідністю здійснення постійного догляду за його дружиною – ОСОБА_2 , яка є особою з інвалідністю ІІІ групи, та прийняти відповідне рішення з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні, та у відповідності із процедурою, передбаченою чинним законодавством.
В задоволенні іншої частини заявлених позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 суму сплаченого позивачем судового збору за подання адміністративного позову у розмірі 1 211,20 грн.
Рішення суду може бути оскаржене до П`ятого апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, встановлені статтями 293, 295 та пп.15.5 п.15 ч.1 розділу VII «Перехідні положення» КАС України.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 КАС України. 
Повне найменування сторін по справі:
Позивач - ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ).
Відповідач - Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_7 ).

Суддя О.В. Білостоцький