03.03.26
22-ц/812/622/26

Провадження №22-ц/812/622/26
П О С Т А Н О В А 
Іменем України

03 березня 2026 року       м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Тищук Н.О., Царюк Л.М.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників цивільну справу №481/983/25 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення, яке ухвалив Новобузький районний суд Миколаївської області під головуванням судді Вжещ Світлани Іванівни у приміщенні цього суду 12 грудня 2025 року, повне судове рішення складено 17 грудня 2025 року, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг,
у с т а н о в и в :

У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України» (далі – ТОВ «Газорозподільні мережі України») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг.
Позов мотивовано тим, що відповідно до постанови НКРЕКП №1769 від 29 вересня 2023 року «Про внесення змін до додатка до постанови НКРЕКП від 26 грудня 2022 року №1839 та врегулювання питань щодо провадження ТОВ «Газорозподільні мережі України» діяльності з розподілу природного газу» внесені зміни до додатку до постанови НКРЕКП №1839, якими заявнику змінено місце провадження (розширення території) господарської діяльності з розподілу природного газу на територію Миколаївської області. Таким чином з 01 жовтня 2023 року ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі відокремленого підрозділу – Миколаївської філії має право провадження господарської діяльності з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ на території Миколаївської області та є оператором ГРМ. ОСОБА_1 є побутовим споживачем природного газу, з яким укладений договір розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, який затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року за №2498 та зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06 листопада 2015 року за №1384/27829. Цей Типовий договір розподілу природного газу є публічним та регламентує порядок і умови забезпечення цілодобового доступу споживача до газорозподільної системи, розподіл (переміщення) природного газу газорозподільною системою з метою його фізичної доставки до межі балансової належності об`єкта споживача та переміщення природного газу з метою фізичної доставки оператором ГРМ, яким на території Миколаївської області є ТОВ «Газорозподільні мережі України», обсягів природного газу до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови цього договору однакові для усіх споживачів України та розроблені відповідно до Закону України «Про ринок природного газу» і Кодексу газорозподільних систем, затвердженого Постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року №2494. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема, повернення підписаної споживачем заяви-приєднання, та/або сплата рахунку оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. За адресою: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок на ім`я ОСОБА_1 . Факт приєднання відповідачки до умов договору розподілу природного газу підтверджується повернутою споживачем заявою–приєднання до умов договору розподілу природного газу від 25 жовтня 2023 року. Відповідно до пункту 6.1 Договору оплата вартості послуги Оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється споживачем за тарифом, встановленим регулятором для оператора ГРМ, що сплачується як плата за річну замовлену потужність, з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем. Постановою НКРЕКП від 30 грудня 2022 р. №1944 для Миколаївської філії ТОВ «ГРМУ» встановлено тариф на послуги розподілу природного газу в розмірі 1,99 грн за 1 м.3 (без урахування ПДВ). На виконання умов укладеного договору в період з жовтня 2023 року по квітень 2025 року включно позивач надав відповідачці послуги з розподілу природного газу на загальну суму 5852 грн 48 коп. Пунктом 6.6 Договору передбачено, що оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим Договором здійснюється споживачем, який є побутовим, до 20 числа (включно) місяця, в якому надаються послуги з розподілу природного газу, на підставі рахунка Оператора ГРМ. В свою чергу, відповідачка свій обов`язок щодо повної оплати послуг з розподілу природного газу не виконала, сплативши 900 грн. 
Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за послуги з розподілу природного газу у розмірі 5852 грн 48 коп. та 3028 грн судового збору. 
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні у повному обсязі, посилаючись на те, що заявлені вимоги не відповідають положенням закону, відсутні докази перебування у позивача на законних підставах газорозподільної системи, до якої вона підключена. Постанови НКРЕКП є нечинними, оскільки вони не зареєстровані в Міністерстві юстиції України. Вважає, що згідно статей 3, 5, 8, 9, 57, 60, 64, 68 Конституції України позивач не має жодного права від неї щось вимагати. Позивач порушує всі норми права. Позивач не має ніякого права виконувати функції постачання універсальних послуг. Вона не зверталась до ТОВ «Газорозподільні мережі України» про надання їй послуг, а тому типовий договір між нею та позивачем не укладався. Вважає що умови Типового договору, який містить в собі одночасно два договори - типовий публічний договір та договір приєднання, протирічать ГКУ. І тому доводи про неприйняття нею умов Типового договору викладені у відзиві як обставини, які є неприйнятними для неї у порівнянні з умовами Типового договору про надання населенню послуг, затвердженим Постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року. Вважає договір від 25 жовтня 2023 року (заяву-приєднання) шахрайською дією, якою позивач ввів її в оману і який нею було розірвано 07 лютого 2025 року в односторонньому порядку відповідно до статті 615, пункту 3 ст.651 ЦК України та опубліковано в ПП «Видавництво газети «Вперед» №8 (11892) 20 лютого 2025 року. Що стосується заборгованості, на думку відповідачки, представник позивача не надав жодного доказу та правовстановлюючих документів, на підставі чого користується, або володіє газопроводом та газопроводами середнього та низького тиску. В рішенні від 18 березня 2008 рок № 428 «Про відмову в прийнятті до комунальної власності Новобузької міської територіальної громади та відмову в передачі на баланс Новобузької дільниці Казанківського управління експлуатації газового господарства газопроводів середнього та низького тиску» в п. 2.1 чітко вказано вул. Ватутіна. Отже, газопроводи середнього та низького тиску, є власністю громадян Новобузької територіальної громади. Між Новобузькою міською радою та ТОВ «Газорозподільні мережі України» договори відсутні. Вважає, що ТОВ «Газорозподільні мережі України» навмисно ввело її в оману, надало нікчемний договір та вимагає гроші, порушуючи її права, передбачені у статті 3 Конституції України. Вважає, що не пов`язана зобов`язанням платити за розподіл природного газу, так як є не споживачем, а користувачем газу. Газ був проведений нею особисто та всіма жителями Новобузької громади за власні кошти, а тому це є її власністю та власністю жителів територіальної громади. Вважає, що надра є виключною власністю Українського народу і надаються у користування. Захищеними видатками бюджету є видатки загального фонду на: оплату комунальних послуг та енергоносіїв. Законодавством України громадянам гарантується право загального використання природних ресурсів для задоволення життєво необхідних потреб (естетичних, оздоровчих, рекреаційних, матеріальних, тощо) безоплатно, без закріплення цих ресурсів за окремими особами і надання відповідних дозволів, за винятком обмежень, передбачених законодавством України. Тому, сільські, селищні, міські ради зобов`язані забезпечувати населення електроенергією, газом та іншими енергоносіями. Вважає, що у неї перед позивачем заборгованість відсутня.
Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2025 року позовні вимоги задоволені. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Газорозподільні мережі України» в особі Миколаївської філії ТОВ «Газорозподільні мережі України» заборгованість за послуги з розподілу природного газу в сумі 5852 грн 48 коп. та судовий збір у розмірі 3028 грн. 
Рішення суд умотивував тим, що оскільки ТОВ «Газорозподільні мережі України» підтвердило факт наявності договірних відносин із ОСОБА_1 , споживання нею природного газу та отримання послуг з розподілу природного газу, а також порядок і розмір нарахованої заборгованості, у свою чергу, ОСОБА_1 обов`язок щодо їх оплати не виконувала й не надала суду належних та достатніх доказів, які б спростовували вказані у позові обставини, позовні вимоги є доведеними та обґрунтованими.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що рішення суду є протиправним та просить його скасувати, повернути справу на розгляд до суду першої інстанції, ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в повному обсязі за відсутністю підстав, стягнути на ї користь 4542 грн. сплаченого судового збору. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що 19 листопада 2025 року позивачка подала до суду копію договору дарування житлового будинку від 29 липня 2002 року, відповідно до якого вона прийняла в дар жилий будинок з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_2 . Проте позивач у позові та суд у рішенні зазначив «будинок» замість «жилий будинок» та його адресу: АДРЕСА_1 . Вважає зазначене неправдивою інформацію й службовим підробленням, тобто кримінальним правопорушенням, передбаченим статтею 366 КК України. У зв`язку з чим наголошує, що вимоги позивача є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності та є також кримінальним правопорушенням, передбаченим статтями 366, 356. 358, 364, 384, 365. КК України. Крім того, відповідачка зауважує, що суд першої інстанції не надав правової оцінки зазначеним доказам. Також вказує, позивач 25 лютого 2025 року намагався відключити від послуг газопостачання її житловий будинок без належних на те підстав та відповідних документів, на що суд першої інстанції також не звернув увагу. Відповідачка також зазначає, що в матеріалах справи відсутня ліцензія та документи позивача, які надавали б йому правові підстави на провадження господарської діяльності з надання послуг. Вважає, що ТОВ «Газорозподільні мережі України» навмисно ввело її в оману, надало нікчемний договір та вимагає гроші, тим самим порушуючи її права, передбачені у статті 3 Конституції України. Вона не зверталась до ТОВ «Газорозподільні мережі України» про надання їй послуг, а тому типовий договір між нею та позивачем не укладався. Вважає, що не пов`язана зобов`язанням платити за розподіл природного газу, так як є не споживачем, а користувачем газу для приготування їжі та опалення власного будинку, тобто власних потреб. Газ був проведений нею особисто та всіма жителями Новобузької громади за власні кошти, а тому це є її власністю та власністю жителів територіальної громади. Позивачка зазначає, що надра є виключною власністю українського народу і надаються у користування. Захищеними видатками бюджету є видатки загального фонду на: оплату комунальних послуг та енергоносіїв. Законодавством України громадянам гарантується право загального використання природних ресурсів для задоволення життєво необхідних потреб (естетичних, оздоровчих, рекреаційних, матеріальних, тощо) безоплатно, без закріплення цих ресурсів за окремими особами і надання відповідних дозволів, за винятком обмежень, передбачених законодавством України. Тому, сільські, селищні, міські ради зобов`язані забезпечувати населення електроенергією, газом та іншими енергоносіями. Вважає, що у неї перед позивачем заборгованість відсутня. Постанови НКРЕКП ОСОБА_1 вважає нечинними, оскільки вони не зареєстровані в Міністерстві юстиції України.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить відмовити ОСОБА_1 в задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи.
Вмотивованою ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 02 березня 2026 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яке надійшло через канцелярію суду 27 лютого 2026 року, про проведення розгляду справи у судовому засіданні з викликом учасників. Повторно заявлене клопотання ОСОБА_1 , яке надійшло через канцелярію суду 03 березня 2026 року, про проведення розгляду справи у судовому засіданні з викликом учасників у зв`язку залишено без розгляду і зв`язку із вирішенням аналогічного клопотання 02 березня 2026 року.
Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із таких підстав.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).
Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.  Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним положенням закону.
Суд першої інстанції встановив і таке вбачається з матеріалів справи, що постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) від 26 грудня 2022 року № 1839 «Про видачу ліцензії з розподілу природного газу» ТОВ «Газорозподільні мережі України» (код ЄДРПОУ 44907200) видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу природного газу. 
Відповідно до постанови НКРЕКП № 1769 від 29 вересня 2023 року «Про внесення змін до додатка до постанови НКРЕКП від 26 грудня 2022 року № 1839 та врегулювання питань щодо провадження ТОВ «Газорозподільні мережі України» діяльності з розподілу природного газу» внесені зміни до додатку до постанови НКРЕКП №1839, якими змінено (розширено) місце провадження (розширена території) господарської діяльності з розподілу природного газу на територію Миколаївської області, а саме - в межах території Миколаївської області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації ТОВ «Газорозподільні мережі України». 
Постановою НКРЕКП від 29 вересня 2023 року № 1773 призупинено дію ліцензії з розподілу природного газу виданої для АТ «МИКОЛАЇВГАЗ».
ТОВ «Газорозподільні мережі України» – є юридичною особою, входить до групи Нафтогаз, набуває прав юридичної особи з дати його державної реєстрації, діє як самостійний суб`єкт господарювання відповідно до законодавства та Статуту.
Таким чином з 01 жовтня 2023 року ТОВ «Газорозподільні мережі України» провадить господарську діяльність з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ на території Миколаївської області, де знаходиться газорозподільна система, що перебуває у власності, господарському віданні, користуванні чи експлуатації Товариства з обмеженою відповідальністю «Газорозподільні мережі України». 
Відповідно до глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою НКРЕКП 30 вересня 2015 року (далі – Кодекс ГРМ), оператор ГРМ – суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно – технологічного управління. 
Отже, ТОВ «Газорозподільні мережі України» є оператором ГРМ в межах території Миколаївської області. 
Зокрема, з 01 жовтня 2023 року позивач надає послуги з розподілу природного газу у житловий будинок АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_1 , на чиє ім`я позивач відкрив особовий рахунок з метою обліку обсягу та вартості наданих послуг.
Згідно зі пунктом 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до пункту 6 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги
До комунальних послуг у пункті 2 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» віднесені послуги з постачання та розподілу природного газу.
Відповідно до частини першої та другої статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї.
Тлумачення частини другої статті 14 ЦК України свідчить, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності), пов`язується з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта.
За приписами частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 714 ЦК України передбачено, що за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.
Загальні положення про плату за комунальні послуги та строки її внесення передбачені ЖК України, в силу частини 2 статті 168 ЖК України плата за комунальні послуги в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності береться за затвердженими в установленому порядку тарифами.
Відповідно до статті. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. 
Положеннями частини першої статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Відповідно до частини 2 статті 7, частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору та оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частин 1, 2 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов`язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.
З 08 травня 2015 року набрав чинності Закон України «Про ринок природного газу». Цей Закон визначає правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу.
Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України «Про ринок природного газу» розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому Кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами. Типовий договір розподілу природного газу затверджується Регулятором (частина 2 статті 40). 
Згідно із пунктом 4 глави 1 розділу І Кодексу газорозподільних систем договір розподілу природного газу (далі – Кодекс ГРМ) правочин, укладений між оператором газорозподільної системи та споживачем (у тому числі побутовим споживачем) відповідно до вимог цього Кодексу, згідно з яким оператор газорозподільної системи забезпечує цілодобовий доступ об`єкта споживача до газорозподільної системи для можливості розподілу природного газу.
Відповідно до пункту 2 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ споживач природного газу (споживач) – фізична особа, фізична особа – підприємець або юридична особа, об`єкти якої в установленому порядку підключені до/через ГРМ Оператора ГРМ, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, зокрема в якості сировини, а не для перепродажу; побутовий споживач – споживач, що є фізичною особою та придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх житлових приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність.
Постановою НКРЕКП № 2498 від 30 вересня 2015 року, що набрала чинності з 01 грудня 2015 року затверджений Типовий договір розподілу природного газу.
Відповідно до частини 1 статті 41 Закону України «Про ринок природного газу» Регулятор затверджує Кодекс газорозподільних систем. 
Постановою НКРЕКП № 2494 від 30 вересня 2015 року затверджений Кодекс газорозподільних систем, що набрав чинності з 29 листопада 2015 року. 
Відповідно до пункту 1 глави 1 розділу І Кодексу ГРМ цей Кодекс розроблений відповідно до Закону України «Про ринок природного газу». 
Порядок укладення договору розподілу природного газу врегульовано главою 3 розділу VI Кодексу ГРМ.
Відповідно до пункту 4 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу між Оператором ГРМ та споживачем укладається шляхом підписання заяви приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора ГРМ та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору. 
Відповідно до пункту 7 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ фактом приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір розподілу природного газу, зокрема повернення підписаної заяви-приєднання, сплата рахунка Оператора ГРМ та/або документально підтверджене споживання природного газу.
При цьому, відповідно до пункту 5 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ у разі незгоди споживача приєднуватися до умов договору розподілу природного газу споживач немає права використовувати природний газ із ГРМ та має подати до Оператора ГРМ письмову заяву про припинення розподілу природного газу на його об`єкт.
Після оприлюднення типового договору розподілу природного газу за адресою: АДРЕСА_1 , відбувалося фактичне споживання природного газу, що підтверджується, зокрема, зміною показань лічильника, що підтверджено роздруківкою з особового рахунку відповідачки (фінансовий стан). Також ОСОБА_1 не заперечує отримання від позивача з жовтня 2023 року послуг з розподілу природного газу у належний їй у власності житловий будинок. Крім того вона підписала 25 жовтня 2023 року та повернула оператору ГРМ заяву-приєднання до умов договору розподілу природного газу.
За такого про приєднання індивідуального споживача ОСОБА_1 до умов договору розподілу природного газу, який є договором приєднання є: підписання заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача) від 25 жовтня 2023 року, здійснення оплати за вказану послугу в лютому 2024 року на суму 900 гривень, що підтверджується розрахунком суми заборгованості за послуги розподілу природного газу перед Миколаївською філією ТОВ «Газорозподільні мережі України» за адресою: АДРЕСА_1 .
Матеріали справи не містять доказів про звернення відповідачки ОСОБА_1 із заявою до оператора ГРМ про припинення розподілу природного газу. При цьому публікацію в газеті «Вперед» у лютому 2025 року оголошення про припинення договірних зобов`язань з позивачем не можна вважати такими, оскільки ОСОБА_1 після цього продовжила користуватись природним газом через систему розподілу.
За такого колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що між сторонами укладений договір розподілу природного газу (для побутового споживача) та відхиляє заперечення такого факту в аргументах апеляційної скарги.
Отже, між позивачем та відповідачкою виникли договірні відносини щодо надання ТОВ «Газорозподільні мережі України» послуг з розподілу (доставки) природного газу до належного ОСОБА_1 житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а остання прийняла ці послуги, користуючись природним газом (тобто прийняла оферту).
З наявного у матеріалах справи розрахунку суми заборгованості за послуги розподілу природного газу перед Миколаївською філією ТОВ «Газорозподільні мережі України», за адресою: Миколаївська область, Баштанський район, с. Станційне, вул. Ірини Сеник, 31, вбачається, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість за послуги розподілу природного газу в період з 01 жовтня 2023 року по 30 квітня 2025 року у загальному розмірі 5852,48 грн.
За такого суд встановив, що відповідачка ОСОБА_1 приєдналась до умов типового договору розподілу природного газу, отримувала послуги з розподілу природного газу, проте, обов`язок щодо оплати цих послуг не виконала, оплату належним чином не здійснювала, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 5852,48 грн.
Про наявність обов`язку споживача оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними, навіть при відсутності підписаного договору про надання таких послуг, неодноразово висловлювався Верховний Суд, зокрема у постановах від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №642/2858/16, від 07 липня 2020 року у справі №712/8916/17.
Згідно зі статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний в тому числі оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Відповідно до статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки невизначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Відповідно до частини 1 статті 40 Закону України «Про ринок природного газу» за договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов`язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов`язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу.
Відповідно до положень Глави 6 Розділу VІ кодексу ГРС, розрахунки споживача за послугу розподілу природного газу, що надається Оператором ГРМ за договором розподілу природного газу, здійснюються, виходячи з величини річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача, та оплачуються споживачем рівномірними частками протягом календарного року. Місячна вартість послуги розподілу природного газу визначається як добуток 1/12 річної замовленої потужності об`єкта (об`єктів) споживача на тариф, встановлений Регулятором для відповідного Оператора ГРМ із розрахунку місячної вартості одного кубічного метра замовленої потужності.
Річна замовлена потужність (за замовчуванням) об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається Оператором ГРМ, виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу, крім випадків, передбачених цією главою (пункт 2 Глави 6 Розділу VI Кодексу ГРС).
3 01 січня 2021 року річна замовлена потужність об`єкта (об`єктів) споживача на розрахунковий календарний рік визначається Оператором ГРМ, виходячи з фактичного обсягу споживання природного газу цим об`єктом за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, який визначається відповідно до вимог цього Кодексу (абзац 4 пункту 2 Глави 6 Розділу VI Кодексу ГРС).
Постановою НКРЕКП від 06 березня 2020 року №580 встановлено мінімальні обсяги річної замовленої потужності на розрахунковий календарний рік для споживачів природного газу, які мають фактичний період споживання природного газу менший ніж дев`ять місяців, а також для споживачів, які не споживали природний газ протягом усього попереднього газового року.
Замовлена потужність споживача на розрахунковий календарний рік визначається виходячи з фактичного обсягу споживання за газовий рік, що передував розрахунковому календарному року, але не може бути меншою за: 39 куб. м для об`єкта побутового споживача, на якому природний газ використовується тільки для приготування їжі; 126 куб. м для об`єкта побутового споживача, на якому природний газ використовується для підігріву води та приготування їжі; 314 куб.м для об`єкта побутового споживача, на якому природний газ використовується комплексно, у тому числі для опалення, або об`єкта споживача, що не є побутовим.
Крім того, пунктом 3 Глави 3 Розділу І Кодексу ГРС передбачено, що для забезпечення цілодобового доступу до газорозподільної системи та можливості розподілу (переміщення) належного споживачу (суміжному суб`єкту ринку природного газу) природного газу ГРМ обов`язковою умовою є наявність фізичного підключення об`єкта споживача (суміжного суб`єкта ринку природного газу) до ГРМ.
Пунктом 2 Глави 5 Розділу VI Кодексу ГРС визначено, що фактичний розподіл природного газу для потреб споживача здійснюється Оператором ГРМ у загальному потоці природного газу від точок його надходження в ГРМ до пунктів призначення споживача.
Згідно відомостям особового рахунку НОМЕР_1 , відкритого за об`єктом АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_1 (а.с. 99-103), відбулося споживання природного газу за газовий рік 01 жовтня 2021 року – 30 вересня 2022 року в розмірі 2067,12 м.куб (величина місячного обсягу річної замовленої потужності на 2023 рік - 172,26 м. куб в місяць згідно тарифу, встановленого Регулятором для Оператора ГРМ постановою НКРЕКП № 2774 від 22 грудня 2021 року та становить 411,36 грн. з ПДВ за місяць); за газовий рік 01 жовтня 2022 року – 30 вересня 2023 року відбулося споживання природного газу в розмірі 1726,44 м.куб (величина місячного обсягу річної замовленої потужності на 2024 рік - 143,87 м. куб в місяць згідно тарифу, встановленого Регулятором для Оператора ГРМ постановою НКРЕКП № 2774 від 22 грудня 2021 та становить 343,56 грн. з ПДВ за місяць); за газовий рік 01 жовтня 2023 року – 30 вересня 2024 року відбулося споживання природного газу в розмірі 1753,35 м.куб (величина місячного обсягу річної замовленої потужності на 2025 року - 146,11 м. куб в місяць згідно тарифу, встановленого Регулятором для Оператора ГРМ постановою НКРЕКП № 2774 від 22 грудня 2021 року та становить 348,92 грн. з ПДВ за місяць).
За отримані від позивача послуги з розподілу природного газу відповідачка сплатила у лютому 2024 року 900 грн., повністю вартість наданих послуг не оплатила, внаслідок чого утворилася заборгованість перед ТОВ «Газорозподільні мережі України» в сумі 5852,48 грн., що підтверджується довідкою про фінансовий стан споживача та розрахунком заборгованості (а.с. 5, 90). 
Відповідачка факт отримання послуг від оператора ГРМ, їх обсяг та розрахунок заборгованості не спростувала. Судом не встановлено порушення позивачем порядку нарахування коштів за спожитий газ.
За такого суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про доведеність позовних вимог та задовольнив їх.
Апеляційний суд не приймає доводи апеляційної скарги, які правильність такого висновку суду першої інстанції не спростовують.
Так, доводи відповідачки про те, що ТОВ «Газорозподільні мережі України» не було надано доказів наявності пропозиції ОСОБА_1 укласти з нею договір розподілу природного газу та докази укладання з нею договору, то ці доводи спростовуються матеріалами справи, в яких наявна копія заяви-приєднання до умов договору розподілу природного газу (для побутового споживача) від 25 жовтня 2023 року, яка підписана ОСОБА_1 (а.с. 6).
Щодо посилань ОСОБА_1 на шахрайські дії з боку працівників позивача, введення її в оману, надання їй нікчемного договору, то у справі відсутні відомості щодо притягнення відповідальних осіб до кримінальної відповідальності за вчинення зазначених відповідачкою кримінальних правопорушень. Також відсутні докази визнання у судовому порядку договору розподілу природного газу, укладеного сторонами, недійсним, тоді як відповідачкою не доведено, а судом не встановлено підстав для встановлення його нікчемності (частина 2 статті 215 ЦК України), оскільки відсутня вказівка у будь-якому законі щодо недійсності такого договору з наведених відповідачкою підстав. 
Доводи відповідачки про те, що позивач не надав суду документів (ліцензії) ТОВ «Газорозподільні мережі України», які підтверджують що воно є оператором ГРМ, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються постановою «Про видачу ліцензії з розподілу природного газу ТОВ «Газорозподільні мережі України» від 26 грудня 2022 року № 1839 та постановою «Про внесення змін до додатка до постанови НКРЕКП від 26 грудня 2022 року № 1839 та врегулювання питань щодо провадження ТОВ «Газорозподільні мережі України» діяльності з розподілу природного газу» від 29 вересня 2023 року № 1769 (а.с. 91-98).
Посилання відповідача на те, що рішення та нормативні акти НКРЕКП не зареєстровані в Міністерстві юстиції України, а тому є недійсними, суд вважає помилковим, виходячи з такого.
Діяльність НКРЕКП унормована Законом України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг».
Відповідно до частини 5 статті 14 цього закону рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України. Відсутність державної реєстрації рішень Регулятора не є підставою для відмови суду у прийнятті заяви про їх оскарження.
Відповідно до статті 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.
Конституційним Судом України не визнано неконституційним норми Закону про НКРЕКП, які регулюють питання державної реєстрації рішень НКРЕКП.
Аргумент відповідачки про те, що ТОВ «Газорозподільні мережі України» не має законних підстав для виконання функцій оператора ГРМ є недоречними, тому що відсутні докази відкликання (скасування) відповідної ліценції або скасування судами рішень НКРЕКП, а до предмету спору, який розглядається у цій справі, такі питання не входять. 
До того ж відповідачка не спростовує і не заперечує, що послуги з розподілу природного газу у спірний період вона фактично отримувала саме від позивача, а тому зобов`язана сплатити спожити послуги.
Колегія суддів відхиляє також аргумент про те, що позивач не має законних підстав для використання газової мережі, яка збудована, як вважає відповідачка мешканцями с. Жовтневе (натепер селище Станційне). Так, доказів перебування цього газогону у користуванні, оперативному управлінні інших осіб відповідачка не надала як і доказів (судових рішень тощо) щодо неправомірності діяльності ТОВ «Газорозподільні мережі України» з надання послуг мешканцям АДРЕСА_3 , де розташований житловий будинок, власником якого є ОСОБА_1 .
Щодо доводів про викладення позивачем та судом в оскаржуваному рішенні невідповідних відомостей щодо об`єкту нерухомості, про оплату надання послуг з розподілу природного газу до якого виник цей спір, то вони є помилковими.
Так, відповідно до долученої відповідачкою копії договору дарування жилого будинку від 29 липня 2002 року (а.с. 121), який посвідчений приватним нотаріусом Новобузького районного нотаріального округу Савченко А.В., ОСОБА_1 набула у власність жилий будинок АДРЕСА_4 .
Натомість Постановою Верховної Ради України «Про перейменування окремих населених пунктів та районів» від 19 травня 2016 року село Жовтневе Новобузької міської ради Новобузького району перейменовано на селище Станційне, а згідно відомостей з офіційного сайту Новобузької громади Баштанського району Миколаївської області (https://novobuzka-gromada.gov.ua/news/1732529569/) нова назва вулиці Ватутіна в селищі Станційному – вулиця Ірини Сеник.
Вказані факти щодо перейменування населених пунктів в Україні та в окремих населених пунктах є загальновідомими і не потребують доказуванню (частина 3 статті 82 ЦПК України. 
Тому нова назва адреси, за якою розміщений житловий будинок, власником якого є ОСОБА_1 , на день вирішення справи, як правильно вказано в позовній заяві та в оскаржуваному рішенні суду, - АДРЕСА_1 .
Щодо твердження ОСОБА_1 про те, що вона є користувачем природного газу, а не споживачем і не зобов`язана сплачувати кошти позивачу за таке користування як представник корінного народу України, то таке ґрунтується на помилковому тлумаченні відповідачкою норм Конституції України.
Так, стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Натомість жодна норма Конституції України, а також законів України не передбачає безкоштовного користування споживачами на території України природними ресурсами, зокрема, природним газом, ба більше наведені у цій постанові нормативні акти, навпаки, передбачають користування послугами з розподілу природного газу виключно на відплатній основі.
Тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а колегія суддів приймає доводи відзиву на апеляційну скаргу щодо законності оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд першої інстанції на підставі правильно, з дотриманням вимог статті 89 ЦПК України, оцінених доказів у справі в їх сукупності та взаємозв`язку повно та всебічно встановив обставини справи, дав їм належну правову оцінку відповідно до положень матеріального права та вимог процесуального закону, ухваливши законне та обґрунтоване рішення, колегія суддів в силу норм статті 375 ЦПК України не вбачає підстав для його скасування.
В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки рішення суду першої інстанції залишається без змін, відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів
п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий      Т.М. Базовкіна

Судді:       Н.О. Тищук

Л.М. Царюк
____________________________________________
Повна постанова складена 03 березня 2026 року