ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
20 лютого 2026 року 	Справа № 280/4593/25 м.Запоріжжя 	
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Прудивуса О.В.,
за участю:
секретаря судового засідання Хижняк М.О.,

позивача: ОСОБА_1 , паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 ,

представника позивача: ОСОБА_2 , посвідчення адвоката України від 28.10.2011 № 905, ордер на надання правничої допомоги від 30.05.2025 серії АР № 1242528,

представника відповідача: Букіна Сергія Михайловича, посвідчення від 30.06.2022 № 963, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань,

розглянув у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження адміністративну справу

за позовною заявою: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 )
до: Запорізької міської ради (код ЄДРПОУ 04053915, 69126, м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 206)
про: визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.

03.06.2025 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі – позивач) до Запорізької міської ради (далі – відповідач), в якому позивач просить:
– визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 02.05.2025 № 707 к/тр «Про звільнення ОСОБА_3 »;
– зобов`язати відповідача поновити позивача на посаді голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району;
– стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 8 000 грн. щомісяця, починаючи з 02.05.2025 по день ухвалення рішення суду;
– стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 100 000 грн.;
– вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Позивач обґрунтовує позовні вимоги таким.
Він обіймав посаду голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району з 26.12.2022 по 02.05.2025.
Розпорядженням Запорізького міського голови від 06.12.2024 № 2510 к/тр про проведення службового розслідування позивача було відсторонено від виконання обов`язків голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району від 09.12.2024 на час проведення службового розслідування.
Розпорядження Запорізького міського голови від 02.05.2025 № 707 к/тр позивача було звільнено з 02.05.2025 за п. 5 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.
Відповідно до Акту службового розслідування стосовно позивача від 16.05.2025 у зв`язку із його звільненням з 02.05.2025 з посади голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району було припинено службове розслідування.
Так, протягом всього часу службового розслідування, а саме з 09.12.2024 по 16.05.2025 позивач був відсторонений від виконання обов`язків голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району.
На переконання позивача, у відповідача були відсутні підстави для його звільнення, оскільки відповідач сам відсторонив його від виконання посадових обов`язків, повідомив йому про відсутність необхідності з`являтися на роботі та не допускав його до робочого місця. Крім того, період тимчасової непрацездатності позивача переривався, а відтак відсутній факт нез`явлення позивача на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності.
Таким чином, позивач вважає розпорядження Запорізького міського голови від 02.05.2025 № 707 к/тр протиправним та таким, що підлягає скасуванню. З огляду на викладені обставини у їх сукупності, позивач просить суд задовольнити позов у повному обсязі.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 09.06.2025 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (у порядку письмового провадження). 
18.06.2025 судом отримано відзив на позовну заяву (вх. № 30473 від 18.06.2025), в якому представник відповідача просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки на день звільнення 02.05.2025 позивач був відсутній на роботі у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю більше чотирьох місяців підряд. 01.01.2025 почав перебігати строк нез`явлення позивача на роботу внаслідок тимчасової непрацездатності та 01.05.2025 чотирьох місячний строк добіг кінця. Звільнення відбулось на наступний день – 02.05.2025, тобто після спливу чотирьох місячного строку. Переривання чотирьохмісячного строку тимчасової непрацездатності позивача, а саме, 23.02.2025, 24.02.2025, 01.03.2025, 02.03.2025, 26.04.2025 та 27.04.2025, не пов`язано з фактичним виходом позивача на роботу та виконанням ним посадових обов`язків, оскільки вказані дні не були робочими і позивач не виходив на роботу, що підтверджується табелями обліку робочого часу.
Також представник відповідача у відзиві зазначив, що позивач після видання розпорядження міського голови від 06.12.2024 № 2510 к/тр про проведення службового розслідування не був звільнений від обов`язку дотримуватися правил трудового розпорядку та бути присутнім на роботі протягом робочого дня.
Щодо стягнення з відповідача моральної шкоди представник останнього у відзиві зазначив, що позивачем не надано належних доказів, які підтверджують заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру, з яких при обрахуванні розміру компенсації можливо було встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальні витрати, понесені позивачем. Відтак відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн.
З огляду на викладені вище обставини у їх сукупності, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
23.06.2025 судом отримано відповідь на відзив (вх. № 31060 від 23.06.2025), в якій представник позивача зазначив, що його клієнт не міг виконувати трудові обов`язки з незалежних від нього причин та не міг приступити до роботи з 01.01.2025 по 02.05.2025. Позивач був відсторонений від здійснення своїх посадових обов`язків на посаді голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, заробітна плата за рішенням відповідача йому не виплачувалась, інша посада або місце роботи не визначались. Так позивач був позбавлений можливості бути присутнім на роботі протягом робочого дня і дотримуватись правил трудового розпорядку. 
Таким чином, на переконання представника позивача, підстави для звільнення позивача, які зазначені в розпорядженні Запорізького міського голови від 02.05.2025 № 707 к/тр, відсутні, зазначене розпорядження є протиправним та підлягає скасуванню.
26.06.2025 судом отримано заперечення на відповідь на відзив (вх. № 32128 від 26.06.2025), в якому представник відповідача зазначив, що представник позивача не спростовує, що його клієнт перебував у стані тимчасової непрацездатності у період з 10.05.2024 по 10.09.2024 (чотири повні місяці), з 17.09.2024 по 30.12.2024 (три з половиною місяці), з 01.01.2025 по 02.05.2025 (понад чотири місяці).
Також представник відповідача у запереченнях зазначив, що у період з 01.01.2025 по 02.05.2025 позивач не з`являвся на роботі саме внаслідок тимчасової непрацездатності. За відсутності відсторонення та під час перебування позивача у стані тимчасової непрацездатності, позивач безперешкодно міг би з`являтись на роботі та виконувати свої посадові обов`язки. 
Крім того, представник відповідача наголошує, що на момент відсторонення позивача (06.12.2024) він вже перебував у стані непрацездатності з 10.05.2024.
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 08.08.2025 призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження, замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням та, відповідно, призначено підготовче засідання.
20.10.2025 позивач заявив клопотання про витребування доказів (вх. № 52252 від 20.10.2025). 
21.10.2025 судом від позивача отримано письмові пояснення у справі (вх. № 52538 від 21.10.2025), в яких останнім зазначено про відсутність факту безперервного 4-місячного періоду тимчасової непрацездатності, оскільки такий період переривався вихідними днями.
Також позивач наголосив на забороні звільнення під час перебування працівника на лікарняному. Крім цього, позивач повідомив про наявність у нього ІІ групи інвалідності, яка свідчить про те, що позивач мав «стійку втрату працездатності», а не статус «тимчасово непрацездатного», а тому відповідач не мав права звільняти позивача на підставі п. 5 ст. 40 Кодексу законів про працю України.
23.10.2025 судом від позивача отримано письмові пояснення (вх. № 52910 від 23.10.2025), в яких він підтримав свою правову позицію, викладену в позові.
28.10.2025 до суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення (вх. № 53751 від 28.10.2025), в яких він надав відповіді на поставлені позивачем питання у клопотанні про витребування доказів від 20.10.2025. Поряд з цим, представник відповідача зазначив, що витребувана інформація не стосується предмета доказування в межах заявленого позову. Позивач намагається зібрати докази, на підтвердження іншої обставини – перешкоджання у доступі до робочого місця, що не є підставою для звернення до суду з цим позовом. 
29.10.2025 до суду надійшли заперечення на пояснення (вх. № 54308 від 29.10.2025), в яких представник відповідача зазначив, що, подаючи письмові пояснення від 22.10.2025, позивач намагається у спосіб, що суперечить процесуальному закону, змінити підстави позову. Також представник відповідача наголошує на тому, що переривання періоду тимчасової непрацездатності у вихідні та неробочі дні не вважається перериванням 4-ох місячного строку, з яким законодавець пов`язує право роботодавця з власної ініціативи звільнити працівника, який перебуває на лікарняному.
Додатково у поясненнях зауважено, що оскільки позивач не повідомляв його про набуття статусу особи з інвалідністю, у нього були відсутні підстави діяти в порядку ст. 172 Кодексу законів про працю України.
25.11.2025 до суду від позивача надійшли письмові пояснення (вх. № 59167 від 25.11.2025), в яких він зазначив, що звільнення його як інваліда за п. 5 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про правцю України є незаконним. 
08.01.2026 до суду надійшли письмові пояснення (вх. № 1233 від 08.01.2026), в яких представник відповідача додатково надав відповіді на поставлені позивачем питання у клопотанні про витребування доказів від 20.10.2025.
21.01.2026 позивач у підготовчому засіданні надав суду заяву (вх. № 3634 від 21.01.2026), в якій зазначив, що представник відповідача надав всі відповіді на запитання, які ставилися позивачем у клопотанні про витребування доказів від 20.10.2025.
21.01.2026 до суду надійшли письмові пояснення (вх. № 3476 від 21.01.2026), в яких представник позивача зазначив алгоритм дій роботодавця після встановлення працівнику інвалідності.
В ході підготовчого засідання, яке проводилось 25.09.2025, 28.10.2025, 02.12.2025 та 21.01.2026 судом було остаточно визначено предмет спору та характер спірних правовідносин, позовні вимоги та склад учасників судового процесу, з`ясовано заперечення проти позовних вимог, визначено обставини справи, які підлягають встановленню, та зібрано відповідні докази, встановлено порядок з`ясування обставин, на які посилаються сторони, та порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються, вчинено інші дії з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. 
Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 21.01.2026 закрито підготовче провадження у справі та призначено судове засідання на 17.02.2026.
У судовому засіданні 17.02.2025 позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, крім вимоги щодо розподілу судових витрат, оскільки такі витрати позивачем понесені не були. Позивачем у промові в судових дебатах (вх. № 8770 від 17.02.2026) наголошено на тому, що він як особа з інвалідністю не може бути звільнений на підставі п. 5 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, а відповідач зобов`язаний був забезпечити йому відповідні умови праці або запропонувати іншу посаду в органах місцевого самоврядування, яка відповідає висновку МСЕК.
У свою чергу, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві.
У судовому засіданні 17.02.2025 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.
Суд, розглянувши матеріали і з`ясувавши обставини адміністративної справи, заслухавши пояснення позивача, його представника та представника відповідача, дослідивши всі наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відповідача зареєстровано як юридичну особу – орган місцевого самоврядування 21.05.1997 (а.с.45).
Позивач обіймав посаду голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району з 26.12.2022 по 02.05.2025, що підтверджується копіями розпоряджень Запорізького міського голови від 23.12.2022 № 2159 к/тр про призначення позивача та від 02.05.2025 № 707 к/тр про звільнення позивача (а.с.10, 28).
Розпорядженням Запорізького міського голови від 06.12.2024 № 2510 к/тр про проведення службового розслідування позивача було відсторонено від виконання обов`язків голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району від 09.12.2024 на час проведення службового розслідування (а.с.11).
Розпорядженням Запорізького міського голови від 02.05.2025 № 707 к/тр позивача було звільнено з 02.05.2025 за п. 5 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності (а.с.10).
Відповідно до Акту службового розслідування стосовно позивача від 16.05.2025 у зв`язку із звільненням позивача з 02.05.2025 з посади голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, було припинено службове розслідування (а.с.14-27).
Оцінюючи правомірність рішення відповідача від 02.05.2025 № 707 к/тр «Про звільнення ОСОБА_3 » та наявність підстав для його скасування, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 2 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до положень ст. 1 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя працівників, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.
Приписами ст. 40 КЗпП України законодавець передбачив конкретизований перелік випадків розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця. Зокрема, у п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем, зокрема, у випадку нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні. За працівниками, які втратили працездатність у зв`язку з трудовим каліцтвом або професійним захворюванням, місце роботи (посада) зберігається до відновлення працездатності або встановлення інвалідності.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-ІХ «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, термін дії якого зберігається.
Нормою ч. 1 ст. 1 Закону України від 15.03.2022 № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі – Закон України від 15.03.2022 № 2136-ІХ) встановлено, що цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (далі - працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII "Про правовий режим воєнного стану".
Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України від 15.03.2022 № 2136-ІХ у період дії воєнного стану не застосовується, зокрема, ст. 73 КЗпП України, яка закріплює перелік святкових та неробочих днів.
Так, судом встановлено, що позивач обіймав посаду голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району з 26.12.2022 по 02.05.2025, що підтверджується копіями розпоряджень Запорізького міського голови від 23.12.2022 № 2159 к/тр про призначення позивача та від 02.05.2025 № 707 к/тр про звільнення позивача (а.с.10 та 28).
Розпорядженням Запорізького міського голови від 06.12.2024 № 2510 к/тр про проведення службового розслідування позивача було відсторонено від виконання обов`язків голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району від 09.12.2024 на час проведення службового розслідування (а.с.11).
Розпорядження Запорізького міського голови від 02.05.2025 № 707 к/тр позивача було звільнено з 02.05.2025 за п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з нез`явленням на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності (а.с.10).
Відповідно до Акту службового розслідування стосовно позивача від 16.05.2025 у зв`язку із звільненням позивача з 02.05.2025 з посади голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, було припинено службове розслідування (а.с.14-27).
Позивач та його представник у судовому засіданні не заперечували факт того, що позивач знаходився на лікарняному більш як чотири місяці у період з 01.01.2025 по 02.05.2025. Крім того, представник позивача не заперечив те, що позивач у період з 01.01.2025 по 02.05.2025 відповідно до листків непрацездатності мав статус тимчасово непрацездатного, хоча, на його думку, позивач фактично у зазначений період перебував у статусі «стійкої втрати працездатності».
У контексті оцінки спірних правовідносин суд виходить із того, що наріжним питанням, яке необхідно дослідити при розв`язанні даного публічно-правового спору, є наявність факту нез`явлення позивачем на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, що послугувало підставою прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.
З метою встановлення даного факту, суд дослідив наявні у матеріалах справи копії листків непрацездатності, відповідно до яких у періоди з 01.01.2025 по 07.02.2025, з 10.02.2025 по 28.02.2025, з 03.03.2025 по 25.04.2025 та з 28.04.2025 по 05.05.2025 позивач мав тимчасову непрацездатність внаслідок захворювання або травми, що не пов`язані з нещасним випадком на виробництві. Період тимчасової непрацездатності позивача переривався 08.02.2025, 09.02.2025, 01.03.2025, 02.03.2025, 26.04.2025 та 27.04.2025, що є вихідними днями (а.с.46-71). 
Зазначені обставини також підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями табелів облікового робочого часу, відповідно до яких позивач у період з 01.01.2025 по 31.05.2025 мав тимчасову непрацездатність внаслідок захворювання або травми, що не пов`язані з нещасним випадком на виробництві. (а.с.78-80). Позивачем у судовому засіданні зазначені дані не заперечувались.
Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду у постанові від 18.04.2018 по справі № 809/763/14, предметом розгляду якої були подібні даній справі правовідносини, зазначив, що посилання позивача на те, що її тимчасова непрацездатність переривалася, а саме: 06.08.2011, 07.08.2011 та 24.08.2011 є безпідставним, оскільки норма п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП пов`язує переривання тимчасової непрацездатності працівника з його фактичним виходом на роботу та виконанням своїх посадових обов`язків. Однак, вказані дні не були робочими і позивач не виходила на роботу, що підтверджується табелями обліку робочого часу Головного управління Держкомзему у Івано-Франківській області (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 73596450).
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Стосовно доводів позивача щодо не дотримання відповідачем положень ст.ст. 170 та 172 КЗпП України, ст. 17 Закону України від 21.03.1991 № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі – Закон України від 21.03.1991 № 875), а також обрання останнім невірної підстави звільнення, суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 17 Закону України від 21.03.1991 № 875-ХІІ з метою реалізації особами з інвалідністю права на працю держава створює умови для їх зайнятості. Відмова в укладенні трудового договору або у просуванні по службі, звільнення за ініціативою роботодавця, переведення особи з інвалідністю на іншу роботу без її згоди з мотивів інвалідності не допускаються, крім випадків, якщо стан здоров`я особи перешкоджає виконанню професійних обов`язків, загрожує здоров`ю і безпеці праці інших осіб або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує здоров`ю особи з інвалідністю та може зумовити його погіршення.
За приписами ст. 170 КЗпП України працівників, які потребують за станом здоров`я надання легшої роботи, роботодавець повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. При переведенні за станом здоров`я на легшу нижчеоплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням.
Нормою ст. 172 КЗпП України встановлено, що у випадках, передбачених законодавством, на роботодавця покладається обов`язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування осіб з інвалідністю відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці.
Судом встановлено, що позивач є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією від 09.09.2024 № 826327 (а.с.31).
Оскільки підставою звільнення позивача було нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, суд не вбачає факту звільнення позивача з мотивів інвалідності останнього.
Крім того, суд зазначає, що питання виконання відповідачем обов`язку щодо забезпечення позивачу більш сприятливих умов праці відповідно до висновків МСЕК не є предметом даного спору.
Стосовно доводів представника позивача щодо фактичної відсутності у позивача в період з 01.01.2025 по 02.05.2025 статусу «тимчасово непрацездатного», оскільки позивач має статус «стійкої втрати працездатності», суд зазначає таке. 
На переконання суду, зазначені правові статуси не є взаємовиключними. Статус «стійкої втрати працездатності» не виключає можливість позивача виконувати свої посадові обов`язки з відповідними до його стану здоров`я умовами праці. Натомість, статус «тимчасово непрацездатного» за своїм змістом свідчить про те, що особа у певний, визначений у листку непрацездатності, період, внаслідок захворювання або травми, не може виконувати свої посадові обов`язки. Так, якщо у особи зі стійкою втратою працездатності погіршується стан здоров`я у зв`язку із захворюванням або травмою, така особа може набути статус «тимчасово непрацездатного» шляхом оформлення відповідного листка непрацездатності. Отже, відповідно до листків непрацездатності позивач в досліджуваний період мав статус «тимчасово непрацездатного», що підпадає під застосування п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Таким чином, суд доходить висновку, що в період з 01.01.2025 по 01.05.2025 позивач дійсно перебував у стані тимчасової непрацездатності, та даний період охоплює безперервний строк більш як чотири місяці.
Відтак, виходячи з приписів п. 5 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, аналізуючи наведену правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду, суд доходить висновку, що відповідач, звільнивши позивача у зв`язку з нез`явленням останнього на роботу протягом більш як чотири місяці підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, діяв у відповідності до норм чинного законодавства. Отже, суд доходить висновку, що оскаржуване рішення відповідача від 02.05.2025 № 707 «Про звільнення ОСОБА_3 » є законим та обґрунтованим.
Тому, позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення відповідача від 02.05.2025 № 707 к/тр «Про звільнення ОСОБА_3 », на переконання суду, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, а відтак, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Стосовно позовних вимог щодо зобов`язання відповідача поновити позивача на посаді голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, суд зазначає таке.
Згідно з ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України від 14.10.2014 № 1700-VII "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
Оскільки відповідач, на переконання суду, правомірно звільнив позивача, підстав для поновлення останнього на посаді голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району суд не вбачає. 
Таким чином, у задоволені позовних вимог щодо зобов`язання відповідача поновити позивача на посаді голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району також слід відмовити. 
Оцінюючи наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 8 000 грн. щомісяця, починаючи з 02.05.2025 по день ухвалення рішення суду, суд виходить із такого.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Оскільки суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для поновлення позивача на посаді голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не видається можливим, а відтак у задоволені позовних вимог в цій частині позову також слід відмовити.
Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 100 000 грн., суд зазначає таке.
Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно із ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За приписами ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Так, оскільки суд дійшов висновку про правомірність рішення відповідача від 02.05.2025 № 707 к/тр «Про звільнення ОСОБА_3 », вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 100 000 грн., на переконання суду, є неоґрунтованою, а відтак у задоволені позовних вимог в цій частині позову також слід відмовити.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 КАС України. Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд вважає, що відповідач надав суду докази на спростування обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги. Зокрема, відповідачем обґрунтовано правомірність свого рішення від 02.05.2025 № 707 к/тр «Про звільнення ОСОБА_3 ».
У свою чергу, позивачем, на переконання суду, не обґрунтовано факт протиправності рішення відповідача від 02.05.2025 № 707 к/тр «Про звільнення ОСОБА_3 » та необхідності його скасування, а також не обґрунтовано наявність підстав для: зобов`язання відповідача поновити позивача на посаді голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району; стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 8 000 грн. щомісяця, починаючи з 02.05.2025 по день ухвалення рішення суду; стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 100 000 грн.
Таким чином, адміністративний позов, на переконання суду, є необґрунтованим, а відтак у його задоволенні слід відмовити повністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, підстави для присудження на користь позивача судових витрат відсутні.
Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 2, 6, 8 – 10, 14, 90, 241 – 246, 250 КАС України, суд

ВИРІШИВ:
Відмовити повністю у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) до Запорізької міської ради (код ЄДРПОУ 04053915, 69126, м. Запоріжжя, проспект Соборний, буд. 206) про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень, зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії. 

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Рішення виготовлено в повному обсязі та підписано 20 лютого 2026 року.

Суддя О.В. Прудивус