Справа № 646/7733/25 
Провадження № 1-кп/646/557/2026 
В И Р О К 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 рокум. Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі: 
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю секретаря судового засідання: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
прокурора: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
захисника: ОСОБА_11 ;
обвинуваченого: ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань в м. Харкові обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №62025170020010926 від 04.08.2025 р. за обвинуваченням ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 402 КК України,
в с т а н о в и в:
І. Формулювання обвинувачення, що визнане судом доведеним
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГУ №8 від 08.01.2025 солдата ОСОБА_12 зараховано в списки особового складу частини, постановлено на всі види забезпечення та призначено у розпорядження командира військової частини НОМЕР_1 НГУ.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 НГУ №10 від 10.01.2025 солдата ОСОБА_12 призначено на посаду старшого стрільця 2 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 3 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ.
Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні», який затверджено Верховною Радою України, у зв`язку із військовою агресією РФ проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжено до теперішнього часу.
Солдат ОСОБА_12 обвинувачується у тому, що він, будучи військовослужбовцем призваним за мобілізацією, перебуваючи на посаді старшого стрільця 2 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 3 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, в порушення ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу», положень Військової присяги, ст.ст. 11, 16, 28-32, 37, 16, 127, 128, 129, 130 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст.ст.1-4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, 30.04.2025 о 05 год. 30 хв., знаходячись в пункті тимчасової дислокації підрозділу в районі АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом, саме усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану відкрито відмовився виконувати бойове розпорядження командира 1 ротної групи з батальйону оперативного призначення 15 бригади оперативного призначення ВЧ НОМЕР_1 НГУ від 30.04.2025 №13, відповідно до якого «З метою покращення тактичного положення та реагування на зміни в оперативній обстановці та на виконання бойового розпорядження командира НОМЕР_2 бригади оперативного призначення Національної гвардії України № 533 дск від 29.04.2025 та бойового розпорядження командира НОМЕР_3 батальйону оперативного призначення НОМЕР_2 бригади оперативного призначення Національної гвардії України №218дск від 29.04.2025 наказано... групі резерву в кількості 5 військовослужбовців зі штатним озброєнням та індивідуальними засобами броне захисту, в тому числі старшому стрільцю 2 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 3 батальйону оперативного призначення солдату ОСОБА_12 в термін до 20:00 30.04.2025 висунутись з району Самборівка на спеціалізованій бойовій машині ВАРТА у/н НОМЕР_4 військової частини НОМЕР_1 зі штатним озброєнням та індивідуальними засобами броне захисту в район оборони 3 боп НОМЕР_2 броп на точку евакуації «Нескафе» у лісосмугу під умовною назвою «Україна» східної околиці Мала Шапківка Куп?янського р-ну, Харківської області. По прибуттю розосередитись на ПВ «Бик» та ПВ «Гадюка», тому своїми діями солдат ОСОБА_12 підірвав боєготовність та боєздатність військової частини НОМЕР_1 НГУ, у зв?язку з чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 402 КК України, тобто, непокору - відкриту відмову виконати наказ начальника, вчинену в умовах воєнного стану.

ІІ. Позиція обвинуваченого ОСОБА_12 щодо пред`явленого обвинувачення
Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_12 визнав у повному обсязі вину у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення не оспорює.
Під час допиту у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_12 надав показання, що 30.04.2025 о 05 год. 30 хв., будучи військовослужбовцем призваним за мобілізацією, перебуваючи на посаді старшого стрільця 2 взводу оперативного призначення 1 роти оперативного призначення (на бронетранспортерах) 3 батальйону оперативного призначення військової частини НОМЕР_1 НГУ, знаходячись в пункті тимчасової дислокації підрозділу в районі АДРЕСА_1 , діючи з прямим умислом, а саме: усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, в умовах воєнного стану відкрито відмовився виконувати бойове розпорядження командира 1 ротної групи з батальйону оперативного призначення 15 бригади оперативного призначення ВЧ НОМЕР_1 НГУ від 30.04.2025 №13. Обвинувачений пояснив, що не відмовлявся від несення служби загалом, а відмовився від виконання саме вказаного наказу. Вчинення правопорушення пояснив загальною перевтомою, що виникла під час безперервного несення служби, та погіршенням стану здоров`я. 
Обвинувачений ОСОБА_12 зазначив, що вину в інкримінованому злочині він визнав повністю та у вчиненому щиро розкаюється, свої дії піддав критичній оцінці, висловив жаль щодо скоєного, підтвердив своє бажання продовжити військову службу. Зазначив, що звертався до військової частини із рапортом про продовження проходження військової служби.
Показання ОСОБА_12 є послідовними, логічними і не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин кримінального правопорушення, добровільності та істинності його позиції.

ІІІ. Висновки суду
Під час судового розгляду учасники судового провадження вважали за можливе розглянути кримінальне провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, обмежившись допитом обвинуваченого, а також дослідженням матеріалів, які характеризують особу обвинуваченого, оскільки ОСОБА_12 повністю визнає вину у вчиненні цього кримінального правопорушення.
При цьому судом з`ясовано в учасників судового провадження, чи правильно вони розуміють зміст цих фактичних обставин, чи не має сумнівів у добровільності їх позиції, та на виконання вимог ч. 3 ст. 349 КПК України роз`яснено їм, що у такому випадку учасники будуть позбавлені права оскаржити визнані обставини в апеляційному порядку.
Враховуючи той факт, що обвинувачений ОСОБА_12 визнав свою вину у повному обсязі та не оспорює фактичні обставини скоєного кримінального правопорушення, як вони встановлені в обвинувальному акті, вислухавши думку учасників судового провадження, які надали згоду на розгляд кримінального провадження в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
З огляду на те, що кримінальне провадження розглянуто судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, інші докази, здобуті в ході досудового розслідування, під час судового розгляду не досліджувались.

ІV. Частина статті закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що своїми умисними та протиправними діями обвинувачений ОСОБА_12 вчинив кримінальне правопорушення -злочин, передбачений ч. 4 ст. 402 КК України, а саме: непокора, тобто відкрита відмова виконати наказ начальника, вчинена в умовах воєнного стану.

V. Обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання, мотиви суду при призначенні покарання
Вивченням особи обвинуваченого ОСОБА_12 встановлено, що він раніше не судимий, із середньою спеціальною освітою, розлучений, на утриманні має двоє неповнолітніх дітей, має постійне місце проживання, тяжких захворювань чи інвалідності не має, є військовослужбовцем військової служби за призовом під час мобілізації військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.
Обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_12 , відповідно до вимог, передбачених ст. 66 КК України, є щире каяття.
За правовим висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 23.01.2024 у справі № 283/2169/19 (провадження № 51-5093км23) розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення кримінального правопорушення, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому кримінальному правопорушенні, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані кримінальним правопорушенням збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Щире каяття - це не формальна вказівка на визнання свої вини, а відповідне ставлення до скоєного, яке передбачає належну критичну оцінку винним своєї протиправної поведінки, її осуд та бажання залагодити провину, що має підтверджуватися конкретними діями, спрямованими на виправлення зумовленої кримінальним правопорушенням ситуації. Факт щирого каяття особи у вчиненні кримінального правопорушення повинен знайти своє відображення у матеріалах кримінального провадження. 
Про щирість каяття особи свідчить і поведінка засудженого після вчинення кримінального проступку. Якщо особа сприяє розкриттю вчиненого нею кримінального правопорушення (викриває співучасників, видає знаряддя та засоби вчинення кримінального правопорушення, видає або допомагає у розшуку майна здобутого злочинним шляхом, надає інші докази тощо), добровільно відшкодовує завдані збитки або усуває завдану шкоду, такі дії об`єктивно підтверджують щире каяття особи.
Згідно з ч. 1 ст. 67 КК України обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_12 , не встановлено.
Суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України, складовими покарання є не тільки кара та виправлення засуджених, а й запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так й іншими особами, що є найбільш актуальним в обстановці, що склалася. Тому при призначенні покарання суд повинен суворо дотримуватися засад призначення покарання, оскільки саме через них реалізуються принципи справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.
У частині 2 ст. 65 КК України сформульований принцип доцільності покарання, відповідно до якого винній у кримінальному правопорушенні особі має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Додержання цих вимог закону припускає, що в кожному конкретному випадку суд, призначаючи покарання, повинен мотивувати, чому саме цей вид покарання він вважає за необхідне призначити винному і чому саме обрана ним конкретна міра цього виду покарання є достатньою для досягнення зазначеної мети. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною.
Мета покарання - це те, чого прагне держава, застосовуючи його, щодо особи, яка вчинила правопорушення. Покарання повинно володіти силою впливу та стримування, що полягає не у жорстокості, а у невідворотності та можливої швидкості. Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Уилкокс и Херфорд проти Сполученого Королівства» (заяви № № 43759/10 та 43771/12), зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання. Дотримання загальних засад призначення покарання є гарантією обрання винній особі необхідного й доцільного заходу примусу, яке би ґрунтувалося на засадах законності, гуманізму, індивідуалізації та сприяло досягненню справедливого балансу між правами і свободами людини та захистом інтересів держави й суспільства.
За таких обставин, з метою попередження нових злочинів, виправлення, з врахуванням вимог ст.ст. 50, 65, 68 КК України, а також враховуючи ступінь і характер участі обвинуваченого у вчиненому злочині, суд приходить до висновку про необхідність призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_12 в межах санкції, визначеної ч. 4 ст. 402 КК України, у виді позбавлення волі.
Призначаючи покарання ОСОБА_12 , суд виходить із положень ст. ст. 50, 65 КК України, а саме - принципів законності, справедливості, індивідуалізації, а також достатності покарання для подальшого виправлення та попередження скоєння нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами; враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є умисним тяжким злочином; кількість епізодів злочинної діяльності; відношення обвинуваченого до скоєного кримінального правопорушення, його конкретні обставини; особу винного; обставини, що пом`якшують покарання та відсутність обставин, які його обтяжують.
При цьому, суд також враховує, що під час судових дебатів саме такий вид та міру покарання просили призначити прокурор та захисник.
Обвинувачений ОСОБА_12 просив призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі.
На переконання суду, призначене покарання відповідає його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (не свавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Призначене покарання, на думку суду, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

VІ. Інші питання, які вирішуються судом при ухваленні вироку
У ході досудового розслідування відносно ОСОБА_12 був застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який продовжувався в ході розгляду в суді при розгляді даного кримінального провадження, а тому з метою досягнення дієвості цього кримінального провадження, враховуючи положення абз. 12 п. 2 ч. 4 ст. 374 КПК України, суд вважає за доцільне запобіжний захід, застосований до обвинуваченого, - тримання під вартою - залишити незмінним до набрання вироком законної сили.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 72 КК України, необхідно зарахувати ОСОБА_12 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 12.06.2025 (дня фактичного затримання) по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.
Долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
На підставі викладеного, керуючись вимогами ст. ст. 370, 371, 373, 374, 376, 392-395 КПК України, суд
у х в а л и в:
ОСОБА_12 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 402 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
Запобіжний захід щодо  ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до набрання вироком законної сили залишити незмінним -тримання під вартою.
Початок строку відбування покарання  ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , рахувати з дня набрання вироком законної сили. 
Зарахувати  ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в строк відбування покарання в порядку ч.5 ст. 72 КК України строк попереднього ув`язнення у період з 12.06.2025 року по день набрання вироком законної сили, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Прокурору та обвинуваченому копію вироку вручити негайно після його проголошення, учасникам судового провадження, які не були присутні під час проголошення вироку суду, - направити його копію.
Вирок може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду через Основ`янський районний суд міста Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення, а ОСОБА_12 - з моменту вручення йому копії вироку в той же строк.
Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано не доцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано. В іншому разі вирок набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційного суду, якщо його не буде скасовано.

Суддя ОСОБА_1