ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 908/2624/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Дроботової Т. Б. - головуючого, Багай Н. О., Чумака Ю. Я., 

секретар судового засідання - Денисюк І. Г., 

за участю представників:
позивача - Сімчук І. А.,
відповідача - Хілько А. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.09.2025 (судді: Парусніков Ю. Б. - головуючий, Верхогляд Т. А., Іванов О. Г.) і рішення Господарського суду Запорізької області від 29.01.2025 (суддя Азізбекян Т. А.) у справі
за позовом Акціонерного товариства "Українська залізниця"
до Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Доноват"
про стягнення суми,
В С Т А Н О В И В:
1. Короткий зміст позовних вимог і підстав позову
1.1. У вересні 2024 року Акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - АТ "Українська залізниця") звернулося до Господарського суду Запорізької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Доноват" (далі - ТОВ "ТД "Доноват") про стягнення 2 672 544,00 грн штрафу.
Позовні вимоги обґрунтовано обставинами невиконання відповідачем зобов`язань за договором від 25.12.2023 № ПЗ/Т-231230/НЮ (далі - договір від 25.12.2023), укладеним між сторонами у справі, в частині надання послуг за договором, у тому числі, у встановлений ним строк, що, за твердженням позивача, є порушенням умов договору та підставою для стягнення з відповідача штрафу у заявленій до стягнення сумі.
1.2. ТОВ "ТД "Доноват" у відзиві на позов проти його задоволення заперечило, посилаючись, зокрема на те, що позивач не передав відповідачеві в ремонт обладнання ходової частини електровозів, що є предметом договору, у зв`язку з чим у відповідача не було можливості виконати покладені на нього обов`язки за договором щодо ремонту зазначеного обладнання.
2. Короткий зміст судових рішень
2.1. Рішенням Господарського суду Запорізької області від 29.01.2025 в позові відмовлено.
Аргументуючи судове рішення, місцевий господарський суд виходив із того, що позивачем не надано належних доказів передачі обладнання для початку виконання договору виконавцем, натомість за умовами договору від 25.12.2023 виконавець повинен приступити до надання послуг з ремонту обладнання тільки за умови передання ходової частини електровозів ЧС-4 та ЧС-8 замовником, та, відповідно, отримання письмового погодження про початок надання послуг і готовності їх приймати. Бездіяльність позивача щодо передачі об`єктів в ремонт, свідчить про те, що надання послуг відповідачем стало об`єктивно неможливим з вини самого замовника, тому останній не може вважатися таким, що порушив зобов`язання, а відтак підстав для застосування до нього штрафних санкцій немає.
Також, як установив суд, у спірному договорі наявні суперечності щодо строків дії договору водночас відсутні докази надання належним чином оформленої рознарядки, а лист позивача від 26.12.2023 № 996 був складений до зміни строку дії договору та підписаний особою, повноваження якої на відповідну дату не підтверджені. Звідси суд визнав позовні вимоги такими, що заявлені передчасно.
2.2. Постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25.09.2025 рішення Господарського суду Запорізької області від 29.01.2025 залишено без змін із тих самих підстав.
3. Короткий зміст касаційної скарги і заперечень на неї
3.1. АТ "Українська залізниця" звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 29.01.2025 і постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.09.2025 у цій справі, а справу направити на новий розгляд до Господарського суду Запорізької області.
Підставою для подання касаційної скарги у цій справі скаржник визначає положення пунктів 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, а саме неврахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах та недослідження судами доказів та обставин справи. Він наголошує на тому, що попередні судові інстанції (1) неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального права, а саме статті 204, 551, 629 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу та не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 07.12.2022 у справі № 910/11949/21, від 23.01.2019 у справі № 355/385/17, від 08.07.2025 у справі № 922/3697/24, від 11.02.2025 у справі № 902/1131/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14265/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14264/23, а також висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц; (2) не з`ясували обставини, які мають значення для справи, а саме не дослідили умови спірного договору та додаткової угоди до нього.
3.2. Від відповідача надійшли письмові пояснення, в яких він заперечує проти задоволення касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін як законні та обґрунтовані.
4. Розгляд касаційної скарги та позиція Верховного Суду
4.1. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на таке. 
4.2. Як свідчать матеріали справи та установили попередні судові інстанції, 25.12.2023 між АТ "Українська залізниця" (замовник) і ТОВ "ТД "Доноват" (виконавець) укладено договір № ПЗІТ-231230/Н10, за умовами якого виконавець зобов`язується надати послуги з ремонту обладнання ходової частини електровозів серій ЧС-4 та ЧС-8, переданих замовником, в обсягах та переліком згідно з додатком № 1 до договору, а замовник, у свою чергу, прийняти та оплатити надані послуги.
Згідно з пунктом 1.2 договору обсяги закупівлі послуг можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків замовника. 
Загальна сума договору з ПДВ становить 13 362 720,00 грн (пункт 3.1 договору).
Оплата здійснюється на підставі підписаного акта приймання-передачі послуг шляхом перерахування коштів на 45-й робочий день з дати реєстрації податкової накладної (пункт 4.3 договору).
За змістом пункту 5.1 договору від 25.12.2023 надання послуг можливе виключно після отримання письмової рознарядки від замовника, яка є дозволом на надання послуг та підтвердженням готовності замовника до їх приймання. Рознарядка має бути підписана щонайменше двома з трьох уповноважених осіб виробничого підрозділу локомотивне депо Київ Пасажирський регіональної філії "Південно-Західна залізниця" АТ "Укрзалізниця".
У пункті 5.5 спірного договору визначено, що тривалість надання послуг становить 10 робочих днів із моменту передачі об`єктів для надання послуг, але не пізніше 31.12.2023. Передача об`єктів оформлюється актом приймання в ремонт. 
Відповідно до пункту 5.7 договору від 25.12.2023 приймання послуг замовником здійснюється протягом 5 календарних днів із дати письмового повідомлення виконавця про їх готовність.
Відповідальність за неналежне виконання договору сторони врегулювали у пунктах 7.1, 7.2 вказаного договору. Зокрема, у разі, коли виконавець не приступив до надання послуг протягом строку дії договору і не виконав його умови, він зобов`язаний сплатити замовнику штраф у розмірі 20 % вартості ненаданих послуг.
Договір діє з дня його укладення та протягом дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 № 64/2022 та продовженого відповідними Указами Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" та протягом 90 днів із дня його припинення або скасування, але не пізніше 31.12.2023 (пункт 9.1 договору від 25.12.2023).
26.12.2023 виробничий підрозділ "Локомотивне депо Київ Пасажирський" у листі № 996 звернувся до ТОВ "ТД "Доноват" з проханням надати передбачені договором послуги. Лист підписано в.о. начальника та заступником начальника підрозділу.
27.12.2023 ТОВ "ТД "Доноват" у листі № 2023/12-068 просило замовника погодити збільшення строків надання послуг до 31.03.2024. До листа додано висновок Запорізької торгово-промислової палати від 27.12.2023 № 03.4/1340.
29.12.2023 сторони уклали додаткову угоду № 1 до цього договору, якою погоджено зміну пунктів 5.5, 9.1. Зокрема, строк дії договору продовжено до 31.03.2024 (пункт 9.1); загальна тривалість надання послуг становить не більше 90 робочих днів з моменту початку надання послуг, але не пізніше 31.03.2024 (пункт 5.5), при цьому закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань за ним.
4.3. Предметом позову у цій справі є вимоги АТ "Українська залізниця" про стягнення з ТОВ "ТД "Доноват" 2 672 544,00 грн штрафу у зв`язку з ненаданням послуг у межах строку дії договору від 25.12.2023, укладеним між сторонами у справі.
4.4. Рішенням місцевого господарського суду у задоволенні позову відмовлено. 
4.5. Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, залишивши без змін судове рішення.
4.6. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, попередні судові інстанції установили, що укладений між сторонами у справі договір за своєю правовою природою є договором підряду, укладається з метою виконання певної роботи, і його умови є обов`язковими для сторін.
Відповідно до положень статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Водночас згідно зі статтею 851 Цивільного кодексу України підрядник має право не розпочинати роботу, а розпочату роботу зупинити, якщо замовник не надав матеріалу, устаткування або річ, що підлягає переробці, і цим створив неможливість виконання договору підрядником.
Тому невиконання замовником обов`язку щодо передачі підряднику конкретної речі, що підлягає ремонту, зумовлює об`єктивну неможливість розпочати чи продовжити виконання робіт і відповідно затягує строки виконання договірних зобов`язань підрядником. 
Згідно з положеннями статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (стаття 549 Цивільного кодексу України).
За змістом частин 1, 4 статті 612 вказаного Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.
Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку (частина 1 статті 613 Цивільного кодексу України).
Відповідно до положень статті 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
Колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що неможливо розглядати порушення підрядником термінів виконання робіт без дослідження своєчасності та повноти виконання своєї частини зобов`язань замовником. Адже кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку (частина 1 статті 613 Цивільного кодексу України). Подібні висновки викладені Верховним Судом у справах № 904/8883/21, № 916/693/21, № 910/2711/20.
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
4.7. Дослідивши обставини справи та наявні у ній докази, надавши, серед іншого, оцінку укладеному між сторонами у справі договору, з урахуванням додаткової угоди до нього, а також доводам сторін, попередні судові інстанції установили, що надання послуг з ремонту обладнання ходової частини електровозів за умовами договору від 25.12.2023 здійснюється виключно після отримання виконавцем відповідної письмової рознарядки замовника, підписаної належними уповноваженими представниками виробничого підрозділу, а також після фактичного передання виконавцеві об`єктів ремонту. Тобто за умовами договору наданню послуг за ним мала передувати, зокрема, передача виконавцю обладнання ходової частини електровозів у ремонт і нездійснення цього, відповідно, унеможливлювало належне виконання зобов`язань з боку виконавця.
Проте у наведеному випадку, як установили суди, замовником не було передано виконавцеві об`єкти ремонту, хоча таке передбачено договором (докази передачі виконавцеві обладнання ходової частини електровозів на ремонт в матеріалах справи відсутні). Внаслідок такої бездіяльності позивача, надання послуг виконавцем стало об`єктивно неможливим з вини самого замовника, а отже, за таких умов у наведеному випадку виконавець не може вважатися таким, що порушив зобов`язання, тому підстав для притягнення його до відповідальності у виді застосування і стягнення з нього штрафних санкцій, передбачених умовами договору, немає.
Водночас суди установили, що письмова рознарядка, оформлена відповідно до умов договору, надана не була; лист від 26.12.2023, на який посилається позивач, не відповідає вимогам договору ані за формою, ані за складом підписантів, а його зміст не містить достатніх ознак рознарядки, що дозволяло би виконавцеві приступити до виконання послуг; крім того, такий лист був складений до укладення додаткової угоди, якою змінено строк дії договору, а тому не міг слугувати достатньою підставою для виконання зобов`язань після зміни строків зобов`язання.
Водночас, як свідчить зміст постанови суду апеляційної інстанції, апеляційний господарський суд надав оцінку усім доводам скаржника, наведеним ним у апеляційній скарзі (такі ж доводи позивач наводить і в касаційній скарзі), навівши аргументовані мотиви їх відхилення. 
Зокрема, апеляційний господарський суд надав оцінку, посиланням позивача на те, що виконавець не виявив ініціативи з транспортування обладнання, та акцентував на тому, що згідно з договором, передача об`єктів ремонту мала здійснюватися саме замовником, а не виконавцем. Тобто виконання зобов`язання відповідача безпосередньо залежало від вчинення попередніх дій з боку позивача (замовника), які останній не здійснив належним чином.
Щодо доводів про недобросовісність відповідача, то апеляційний господарський суд зазначив, що сторона договору не може бути визнана винною у порушенні зобов`язання, якщо саме інша сторона не створила необхідні умови для його виконання, що узгоджується з вимогами статей 613, 614 Цивільного кодексу України.
Суд апеляційної інстанції також відхилив доводи апелянта про те, що відповідач посилається на наявність форс-мажорних обставин як спробу уникнути відповідальності за невиконання зобов`язань за спірним договором, позаяк в основу судового рішення про відмову у позові покладено висновок про невчинення замовником дій, необхідних для виконання виконавцем своїх зобов`язань, що унеможливлює притягнення останнього до відповідальності за невиконання умов договору, а не висновок щодо наявності форс-мажорних обставин, які б звільняли виконавця від відповідальності.
За таких встановлених фактичних обставин суди дійшли висновку про необґрунтованість вимог заявленого позову та відсутність підстав для його задоволення.
4.8. Відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
4.9. Не погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, скаржник звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Отже, предметом касаційного розгляду є законність та обґрунтованість оскаржуваних позивачем судових рішень в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.
4.10. Верховний Суд, переглянувши оскаржені рішення та постанову судів попередніх інстанцій у межах доводів і вимог касаційної скарги, виходить із такого.
4.11. За змістом пункту 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Зазначена норма процесуального права спрямована на формування усталеної судової практики вирішення господарських спорів, що виникають з подібних правовідносин, а її застосування судом касаційної інстанції свідчитиме про дотримання принципу правової визначеності.
У кожному випадку порівняння правовідносин та їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (пункт 31 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20).
Разом із тим зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де схожі предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (такий правовий висновок викладено у пункті 60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.06.2020 у справі № 696/1693/15-ц).
При цьому колегія суддів суду касаційної інстанції звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.
Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо). 
Посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом касаційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення. 
Проаналізувавши окремі частково процитовані скаржником висновки Верховного Суду, які викладені у наведених скаржником постановах, колегія суддів звертає увагу на те, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови, саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. 
При цьому, як свідчить зміст касаційної скарги, скаржник, посилаючись на висновки, які на його думку, не були враховані судами, цитує, серед іншого, поняття "порушення зобов`язання", закріплене у статті 610 Цивільного кодексу України, статтю 204 Цивільного кодексу України (презумпція правомірності правочину), мету неустойки та її правову природу, визначення принципу належного виконання. 
Проте цитування у касаційній скарзі норм законодавства, наведення постанов Верховного Суду з цитуванням окремих витягів з їх тексту без будь-якого обґрунтування подібності правовідносин із загальним посиланням на те, що судами попередніх інстанцій рішення ухвалені з порушенням норм матеріального права, не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
Разом із тим, зміст судових рішень у справі, що розглядається, не свідчить про їх невідповідність правовим висновкам, викладеним у зазначених скаржником постановах, адже фактичні обставини цих справ не є подібними до тих, що склалися у цій справі, що розглядається. 
У справі № 910/11949/21 спір стосувався стягнення інфляційних втрат і 3 % річних у зв`язку з неоплатою товару у встановлений договором строк.
У справі № 355/385/17 предметом позову були вимоги про визнання події звільнення з роботи страховим випадком, стягнення страхового відшкодування та моральної шкоди.
У справах № 922/3697/24, № 910/14265/23 перед Верховним Судом постало питання правомірності/неправомірності зменшення розміру штрафних санкцій на підставі статті 551 Цивільного кодексу України, статті 233 Господарського кодексу України.
У справі № 902/1131/23 предметом судового розгляду були вимоги про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з передачі електричної енергії та про роз`яснення умов пункту 5.5 цього договору.
Натомість у цій справі, що розглядається, фактичні встановлені судами попередніх інстанцій обставини свідчать, що у наведеному випадку мало місце невиконання своєї частини зобов`язань замовником, тобто відбулося прострочення кредитора, який не вчинив дій, встановлених договором, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку, тому відсутні правові підстави для притягнення боржника до відповідальності шляхом стягнення з нього штрафу за порушення умов договору.
Висновки у названих справах виокремлені скаржником із контексту судових рішень, при цьому не ураховані викладені в рішеннях правові позиції Верховного Суду стосовно спірних правовідносин та предмету спору в контексті досліджуваних судами у зазначених справах доказів та встановлених фактичних обставин. Звідси вказані для порівняння судові рішення не можуть бути релевантними до обставин цієї справи.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування господарськими судами у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Водночас висновки суду касаційної інстанції щодо необхідності дотримання принципу змагальності сторін, викладені у постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, на які посилається скаржник, мають загальний характер і Верховний Суд не вбачає жодної невідповідності їм висновків судів першої та апеляційної інстанцій в частині дослідження та надання оцінки доказам, доводам сторін, дотримання стандартів доказування.
Натомість, всі доводи касаційної скарги по суті зведені до необхідності встановлення інших фактичних обставин справи, відмінних від обставин, встановлених попередніми судовими інстанціями за результатами розгляду справи, а також до надання повторної оцінки доказам наявним у справі (зокрема, умовам спірного договору, додаткової угоди до нього, листу позивача від 26.12.2023), що відповідно до положень статті 300 Господарського процесуального кодексу України, виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції. 
Суд касаційної інстанції не вправі здійснювати переоцінку обставин, з яких виходили суди при вирішенні справи, а повноваження суду касаційної інстанції обмежуються виключно перевіркою дотримання судами норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та виключно в межах доводів касаційної скарги (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.12.2019 у справі № 925/698/16).
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційний суд не встановив, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанції, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.09.2020 у справі № 908/1795/19).
У свою чергу, Верховний Суд є судом права, а не факту, тому діючи у межах повноважень та порядку, визначених статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, він не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку (постанови Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 912/3192/18, від 12.11.2019 у справі № 911/3848/15, від 02.07.2019 у справі № 916/1004/18). 
Ураховуючи конкретні обставини цієї справи, в якій подано касаційну скаргу, встановлені судами попередніх інстанцій, оскаржувані судові рішення не суперечать правовим висновкам, які зазначені в касаційній скарзі як підстава для відкриття касаційного провадження.
Зважаючи на викладене, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з такої підстави.
4.12. Поза тим, колегія суддів відхиляє посилання скаржника на неналежне дослідження судами зібраних у справі доказів, оскільки відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Таким чином, за змістом пункту 1 частини 3 статті 310 Господарського процесуального кодексу України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не саме по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.
Проте скаржник належним чином не обґрунтував у своїй касаційній скарзі наявність хоча би однієї із підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України. Як уже зазначалося, підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (на яку посилався скаржник) не знайшла підтвердження.
За таких обставин колегія суддів не бере до уваги доводи скаржника про неповне дослідження судами зібраних у справі доказів за умови відсутності підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
4.13. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок і недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
У рішенні Європейського Суду з прав людини від 21.06.2007 у справі "Васильєв проти України" (заява №11370/02) також зазначається, що перегляд справи не повинен розглядатися як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох поглядів на предмет не є підставою для повторного розгляду справи.
4.14. Наведене в сукупності виключає можливість задоволення касаційної скарги.
5. Висновки Верховного Суду 
5.1. З огляду на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, не отримала підтвердження під час касаційного провадження, колегія суддів на підставі пункту 5 частини 1 статті 296 цього Кодексу дійшла висновку про необхідність закриття касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника у частині зазначеної підстави касаційного оскарження.
5.2. За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частини 1 статті 309 Господарського процесуального кодексу України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
5.3. Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею 300 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову, в зв`язку з чим оскаржені у справі рішення та постанова підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - без задоволення.
6. Розподіл судових витрат
6.1. Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд 
П О С Т А Н О В И В :
Касаційне провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця", відкрите в частині підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, закрити.
Касаційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" залишити без задоволення.
Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 25.09.2025 і рішення Господарського суду Запорізької області від 29.01.2025 у справі № 908/2624/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий Т. Б. Дроботова
Судді Н. О. Багай
Ю. Я. Чумак