ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 754/8715/24
провадження № 61-4096св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 , після зміни імені - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державна організація «Національний академічний духовий оркестр України»,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року у складі судді Панченко О. М. та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Нежури В. А., Верланова С. М., Соколової В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У червні 2024 року ОСОБА_1 (згідно зі свідоцтвом про зміну імені від 20 червня 2024 року серії НОМЕР_1 « ОСОБА_1 » змінила прізвище ім`я та побатькові на « ОСОБА_1 ») звернулася до суду з позовом до Державної організації «Національний академічний духовий оркестр України» (далі - ДО «Національний академічний духовий оркестр України», організація) про визнання права, припинення дії, яка порушує право, припинення правовідношення.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 25 червня 2016 року між нею та Державним підприємством «Національний академічний духовий оркестр України» (далі - ДП «Національний академічний духовий оркестр України») укладений контракт, за умовами якого її було прийнято на роботу до складу артистичного персоналу ДП «Національний академічний духовий оркестр України» на посаду артистка оркестру групи струнних та клавішних інструментів (18 розряд вищої категорії), строком дії - до 24 червня 2019 року.
Наказом ДП «Національний академічний духовий оркестр України» від 25 червня 2016 року № 84-К «Про прийняття на роботу працівників до складу художнього та артистичного персоналу» її було прийнято на роботу до ДП «Національний академічний духовий оркестр України» на посаду артистки оркестру групи струнних та клавішних інструментів.
Наказом ДП «Національний академічний духовий оркестр України» від 07 червня 2019 року № 62-К «Про продовження контрактів» строк дії укладеного між позивачкою та відповідачем контракту було продовжено до 24 червня 2022 року.
24 червня 2019 року між ДП «Національний академічний духовий оркестр України» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до контракту від 25 червня 2016 року, згідно з якою строк дії зазначеного контракту було продовжено до 24 червня 2022 року.
Згідно з наказом Міністерства культури та інформаційної політики України 
від 10 квітня 2020 року № 1652 ДП «Національний академічний духовий оркестр України» було реорганізовано шляхом перетворення у ДО «Національний академічний духовий оркестр України».
01 грудня 2020 року ДП «Національний академічний духовий оркестр України» було припинене.
Згідно з наказом ДО «Національний академічний духовий оркестр України» 
від 01 грудня 2020 року № 5-ОД «Про завершення реорганізації» організація стала правонаступником усіх майнових і немайнових прав і обов`язків ДП «Національний академічний духовий оркестр України». 
Згідно з пунктом 3 зазначеного наказу працівників було повідомлено, що дія укладених з ними контрактів зберігається у новоствореній юридичній особі (державній організації) на визначені у них терміни.
Наказом ДО «Національний академічний духовий оркестр України» від 30 квітня 2024 року № 32/04-02 зобов`язано начальника сектору кадрів Каштелянську І. В. до 15 травня 2024 року підготувати повідомлення про припинення контракту з артисткою оркестру ОСОБА_1 та її звільнення з роботи 24 червня 2024 року; вручити ОСОБА_1 зазначене повідомлення до 24 травня 2024 року.
14 травня 2024 року позивачка отримала повідомлення про припинення контракту.
Зазначене свідчить про наявність реальної загрози для її конституційного права на працю та може призвести до незаконного звільнення, оскільки відповідач дійшов помилкового висновку про те, строк дії укладеного між ними контракту закінчується у 2024 році.
Посилаючись на те, що строк дії укладеного між сторонами контракту 
від 25 червня 2016 року закінчується не раніше 24 червня 2028 року, а дії відповідача щодо розірвання зазначеного контракту є передчасними, не обґрунтованими і незаконними, ОСОБА_1 просила суд визнати її право на працю, як працівником артистичного персоналу за посадою артистка оркестру групи струнних та клавішних інструментів 18-го розряду вищої категорії відповідно до контракту від 25 червня 2016 року, який діє до 24 червня 2028 року, укладеного між ДП «Національний академічний духовий оркестр України» та ОСОБА_1 ;
зобов`язати ДО «Національний академічний духовий оркестр України» до 24 червня 2028 року припинити дії, спрямовані на розірвання контракту від 25 червня 
2016 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України);
скасувати наказ ДО «Національний академічний духовий оркестр України» 
від 30 квітня 2024 року № 32/04-02 «Про припинення контракту»;
вирішити питання розподілу судових витрат. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року, залишеним без змін поставою Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що до звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до ДО «Національний академічний духовий оркестр України» про визнання права, припинення дії, яка порушує право, припинення правовідношення, організація скасувала накази, у яких були допущені порушення трудового законодавства. Обставин порушення відповідачем трудових прав ОСОБА_1 на час розгляду справи суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, не встановив. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким:

визнати її право на працю, як працівником артистичного персоналу за посадою «артистка оркестру групи струнних та клавішних інструментів 18-го розряду вищої категорії» відповідно до контракту від 25 червня 2016 року, який діє до 24 червня 2028 року, укладеного між ДП «Національний академічний духовий оркестр України» та ОСОБА_1 ;

зобов`язати ДО «Національний академічний духовий оркестр України» до 24 червня 2028 року припинити дії, спрямовані на розірвання контракту від 25 червня 
2016 року на підставі пункту 2 частини першої статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України);

закрити провадження у справі в частині вирішення позовних вимог про скасування пунктів 1, 2 резолютивної частини наказу ДО «Національний академічний духовий оркестр України» від 13 червня 2024 року № 41/04-02. 

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 14 липня 2022 року провадження № 11-168сап21, від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17, від 12 квітня 2023 року у справі № 201/5856/17, 
від 11 лютого 2020 року у справі № 9901/426/19, (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що на час розгляду справи трудові відносини між позивачкою та відповідачем тривають, з огляду на те, що строк дії контракту, укладеної між нею та відповідачем, було продовжено 
до 24 червня 2025 року. 
Суди не звернули уваги на те, що 28 червня 2024 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи на підставі наказу ДО «Національний академічний духовий оркестр України» від 14 жовтня 2024 року «Про припинення контракту», який вона оскаржила до Печерського районного суду міста Києва (справа № 757/57206/24).
Помилковим є висновок судів про те, що строк дії, укладеного з позивачкою контракту, до 24 червня 2025 року, оскільки його дія на час її звернення до суду з позовом закінчувалася 24 червня 2028 року. 
Крім того, помилковим є висновок судів про те, що до звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом, відповідач скасував свої накази, які суперечили трудовому законодавству, оскільки наказ ДО «Національний академічний духовий оркестр України» від 13 червня 2024 року № 41/04-02 про скасування наказу ДО «Національний академічний духовий оркестр України» від 30 квітня 2024 року № 32/04-02, вона оскаржила до Броварського міськрайонного суду Київської області (справа № 361/10779/24). 
На порушення норм процесуального права суди попередніх інстанцій не вирішили питання про закриття провадження у цій справі (№ 754/8715/24) в частині позовних вимог ОСОБА_1 про скасування, вже скасованого відповідачем, наказу ДО «Національний академічний духовий оркестр України» від 30 квітня 2024 року № 32/04-02.
Суди попередніх інстанцій помилково зазначили про те, що позивачка ототожнює загальну тривалість трудових відносин з відповідачем (з 1998 року - періодично, з 2002 року - постійно) зі строком дії контракту, оскільки загальна тривалість трудових відносин з відповідачем значно перевищує строк дії контракту. 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов помилкового висновку про те, що трудові відносини не можуть бути продовженими на 6 років, оскільки Законом України «Про культуру» не заборонено ані продовжувати строк дії контракту, ані визнавати контракт недійсним. 
У касаційній скарзі заявниця просить Верховний Суд під час вирішення справи застосувати презумпцію правомірності правочину, передбачену частиною першою статті 204 Цивільного кодексу України до: контракту від 25 червня 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ДП «Національний академічний духовий оркестр України»; додаткової угоди від 24 червня 2019 року, укладеної ОСОБА_1 та ДП «Національний академічний духовий оркестр України».
У квітні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ДО «Національний академічний духовий оркестр України», у якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 31 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 16квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 13 лютого 2025 рокуз підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389ЦПК України; витребувано з Деснянського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 754/8715/24; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У липні 2025 року до Верховного Суду надійшла заява (клопотання) ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи копії листа Департаменту моніторингу і контролю за виконанням актів законодавства про конфлікт інтересів та запобігання корупції Національного агентства з питань запобігання корупції від 09 червня 2025 року № 37-01/49850-25 та копії листа ДО «Національний академічний духовий оркестр України» від 20 березня 2025 року № 62/01-07.
Зважаючи на те, що суд касаційної інстанції є судом права, тобто тією судовою інституцією, яка не наділена повноваженнями встановлювати обставини та оцінювати докази, якими такі обставини підтверджуються, зазначене клопотання ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення. 
У липні 2025 року матеріали справи № 754/8715/24 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення. 
Фактичні обставини справи
Суди попередніх інстанцій встановили, що 24січня 2002 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду концертмейстера групи електронних та клавішних інструментів Державного духового оркестру України, який 07 лютого 2002 року було зареєстровано як ДП «Державний духовий оркестр України».
Згідно з наказом ДП «Державний духовий оркестр України» від 07 серпня 2003 року № 64-К ОСОБА_1 вважається артистом оркестру вищої категорії з моменту зарахування на посаду.
31 серпня 2004 року ДП «Державний духовий оркестр України» надано статус «академічний», а 29 серпня 2008 року - «національний».
24 лютого 2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» від 28 січня 2016 року № 955-VIII, пунктами 2, 3 розділу ІІ якого передбачено припинення безстрокового трудового договору з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом державних та комунальних закладів культури та укладення з цими працівниками контрактів строком від одного до трьох років без проведення конкурсу.
На виконання вимог зазначеного закону 24 червня 2016 року позивачку, як і всіх працівників художнього та артистичного персоналу, було звільнено з роботи та 25 червня 2016 року прийнято на ту ж посаду, за контрактом на 3 роки 
(наказ ДП «Національний академічний духовий оркестр України» від 25 червня 2016 року № 84-К). Тобто обсяг права на працю залишився незмінним, а лише змінився спосіб реалізації цих прав. 
25 червня 2016 року між ДП «Національний академічний духовий оркестр України» та ОСОБА_1 укладений контракт за формою, затвердженою наказом Міністерства праці України «Про затвердження Типової форми контракту з працівником» від 15 квітня 1994 року № 23, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28 квітня 1994 року за № 84/293.
Наказом ДП «Національний академічний духовий оркестр України» від 07 червня 2019 року № 62-К, строк дії, укладеного з позивачкою контракту від 25 червня 2016 року продовжено на той самий строк (3 роки), тобто до 24 червня 2022 року.
01 грудня 2020 ДП «Національний академічний духовий оркестр України» реорганізоване (шляхом перетворення) у ДО «Національний академічний духовий оркестр України». Дія укладеного з позивачкою контракту була продовжена.
Згідно з наказом ДО «Національний академічний духовий оркестр України» 
від 26 серпня 2021 року № 55-К позивачці було надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку артистці оркестру ОСОБА_1 з 20 вересня 2021 року до 07 червня 2024 року. 
05 серпня 2023 року артистку оркестру ОСОБА_1 допущено до роботи, як таку, що достроково повернулася із відпустки по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку (наказ від 27 липня 2023 року № 35/04-02).
Наказом від 31 травня 2024 року № 16-АГП у ДО «Національний академічний духовий оркестр України» артистці оркестру ОСОБА_1 встановлено простій 
з 01 до 30 червня 2024 року зі звільненням від необхідності перебувати на робочому місці зі збереженням заробітку у розмірі 67 % тарифної ставки, встановленого окладу працівникам артистичного персоналу. 
Наказом ДП «Національний академічний духовий оркестр України» від 13 червня 2024 року № 41/04-02 внесено зміни до наказу про продовження строків дії контрактів від 22 квітня 2024 року № 10-1/04-02 та визнано, що трудові відносини з артисткою ОСОБА_1 автоматично продовжено на 3 роки (до 24 червня 2025 року) через відсутність письмового поінформування про припинення, продовження чи перекладення контракту; скасовано додаткову угоду від 22 квітня 2022 року №2. 
Скасовано пункт 2 наказу ДП «Національний академічний духовий оркестр України» про продовження строків дії контрактів від 18 квітня 2023 року 
№ 18/04-02 в частині, що стосується позивачки, визнано, що трудові відносини тривають до 24 червня 2025 року; скасовано додаткову угоду від 18 квітня 2023 року №3;
скасовано наказ ДП «Національний академічний духовий оркестр України» 
від 30 квітня 2024 року № 32/04-02 про припинення контракту, попередження про розірвання контракту від 02 квітня 2024 року та повідомлення про припинення контракту від 14 травня 2024 року.
13 червня 2024 року відповідач повідомив позивачку про необхідність прибути 14 червня 2024 року до ДО «Національний академічний духовий оркестр України» для ознайомлення з наказом від 13 червня 2024 року № 41/04-02, однак 
ОСОБА_1 відмовилася, посилаючись на те, що вона перебуває на простої зі звільненням від перебування на робочому місці до 30 червня 2024 року, що підтверджується відповідним запрошенням. 
Наказом ДО «Національний академічний духовий оркестр України» від 13 червня 2024 року № 18-АГ у зв`язку із виробничою необхідністю, згідно з приміткою до розділу VПравил внутрішнього трудового розпорядку, артистці оркестру 
ОСОБА_1 визнано робочим днем 14 червня 2024 року.
14 червня 2024 року та 24 червня 2024 року відповідач направив наказ ДО «Національний академічний духовий оркестр України» від 13 червня 2024 року № 41/04-02 на відомі йому адреси позивачки. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Засобом реалізації права на працю, що гарантовано Конституцією України, є трудовий договір.

Трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (частини перша, третя статті 21 КЗпП України). 

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Під час укладення трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється погодженням сторін і може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 366/3222/21 (провадження № 14-169цс23)).

Згідно з абзацами першим і другим частини другої статті 21 Закону України «Про культуру» (в редакції Закону України від 28 січня 2016 року № 955-VIII 
«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» (далі - Закон № 955-VIII)) трудові відносини з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури оформлюються шляхом укладення контрактів. Формування кадрового складу художнього та артистичного персоналу державних та комунальних закладів культури здійснюється на конкурсній основі в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв.

Відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 955-VIII з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають у трудових відносинах з державними та комунальними закладами культури, протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом укладається контракт строком від одного до трьох років без проведення конкурсу.

У наказі Міністерства культури України від 01 липня 2016 року № 497 «Про затвердження Порядку формування на конкурсній основі кадрового складу художнього та артистичного персоналу державних та комунальних закладів культури» (далі - наказ № 497) зазначено, зокрема, що з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають із державними та комунальними закладами культури у трудових відносинах на підставі безстрокового трудового договору, протягом одного року з дня набрання чинності Законом № 955-VIII укладається контракт без проведення конкурсу на строк від одного до трьох років.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення контракту є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Згідно з пунктом 17 «а» контракту від 25 червня 2016 року цей контракт припиняється після закінчення строку його дії.

Із матеріалів справи відомо, що 25 червня 2016 року між ДП «Національний академічний духовий оркестр України» та ОСОБА_1 укладений контракт за формою, затвердженою наказом Міністерства праці України «Про затвердження Типової форми контракту з працівником» від 15 квітня 1994 року № 23, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 28 квітня 1994 року за № 84/293.

Наказом ДП «Національний академічний духовий оркестр України» від 07 червня 2019 року № 62-К, строк дії, укладеного з позивачкою контракту від 25 червня 2016 року продовжено на той самий строк (3 роки), тобто до 24 червня 2022 року.

24 червня 2019 року між ДП «Національний академічний духовий оркестр України» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до контракту від 25 червня 2016 року, згідно з якою строк дії контракту від 25 червня 2016 року продовжено до 24 червня 2022 року.

Наказом ДО «Національний академічний духовий оркестр України» від 30 квітня 2024 року № 32/04-02 зобов`язано начальника сектору кадрів Каштелянську І. В. до 15 травня 2024 року підготувати повідомлення про припинення контракту з артисткою оркестру ОСОБА_1 та її звільнення з роботи 24 червня 2024 року; вручити ОСОБА_1 зазначене повідомлення до 24 травня 2024 року.
14 травня 2024 року відповідач, керуючись пунктом 17 «а» контракту від 25 червня 2016 року, повідомив позивачку про те, що її звільнення з посади артистки оркестру відбудеться 24 червня 2024 року у зв`язку із закінченням строку дії контракту, згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України. 

Надалі ДО «Національний академічний духовий оркестр України», встановивши, що дія укладеного з позивачкою контракту від 25 червня 2016 року мала бути продовжена, однак у зв`язку із повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України та введенням в Україні воєнного стану, відсутністю у працівників доступу до робочих місць та перебуванням ОСОБА_1 у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, роботодавець дійшов висновку про порушення трудових прав позивачки, а тому наказом від 13 червня 2024 року № 41/04-02, зокрема, скасував наказ від 30 квітня 2024 року № 32/04-02, попередження про розірвання контракту від 02 квітня 2024 року та повідомлення про припинення контракту від 14 травня 2024 року. 

Зазначене дає підстави для висновку про те, що до звернення ОСОБА_1 до суду з цим позовом (17 червня 2024 року) відповідач скасував накази, якими було порушено трудові права позивачки та визнав, що строк дії укладеного з нею контракту продовжено до 24 червня 2025 року. 

Зважаючи на наведене, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 є обґрунтованим. Обставин порушення відповідачем трудових прав позивачки на час розгляду справи суди не встановили.

Доводи касаційної скарги про те, що строк дії укладеного між сторонами контракту від 25 червня 2016 року закінчується не раніше 24 червня 2028 року є безпідставними, оскільки відповідно до пункту 3 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 955-VIII між позивачкою та відповідачем 25 червня 2016 року було укладено контракт строком дії три роки, який надалі неодноразово продовжувався за згодою сторін на той самий строк. 

Верховний Суд не бере до уваги вимоги касаційної скарги про закриття провадження у справі в частині вирішення позовних вимог про скасування пунктів 1, 2 резолютивної частини наказу ДО «Національний академічний духовий оркестр України» від 13 червня 2024 року № 41/04-02, оскільки звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 таких вимог не заявляла. 

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах, на які містяться посилання у касаційній скарзі є безпідставними. 

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19), на яку посилається позивачка у касаційній скарзі, зазначено: «Велика Палата Верховного Суду вже зазначала, що оскарження дій і бездіяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Вчинення (невчинення) суддею (судом) процесуальних дій під час розгляду конкретної справи, а також ухвалені у ній рішення можуть бути оскаржені до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони відповідно були вчинені (мали бути вчинені) чи ухвалені. Усі процесуальні порушення, що їх допустили суди після отримання позовної заяви та визначення складу суду для її розгляду, можуть бути усунуті лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені (пункт 78-80 постанови від 8 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц; пункти 62-64 постанови від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц)».

У постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 201/5856/17 (провадження № 61-3462св22), на яку посилається позивачка у касаційній скарзі, зазначено, що договір про придбання державою акцій неплатоспроможного банку та вкладника, якого визнано пов`язаною з банком особою, укладений на підставі частини шостої статті 41-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не може бути кваліфікований як нікчемний.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 лютого 2020 року у справі № 9901/426/19 (провадження № 11-1211заі19), на яку посилається позивачка у касаційній скарзі, зазначено, що: «Оскільки предметом позову є рішення ВККС про оголошення конкурсу на зайняття вакантних посад суддів у місцевих загальних судах шляхом переведення судді на посаду судді до іншого суду, а ВККС станом на момент розгляду справи судами прийнято рішення про скасування проведення оголошеного оскаржуваним рішенням Конкурсу, оскаржуване порушення було виправлено суб`єктом владних повноважень, а отже немає підстав вважати, що повне відновлення законних прав та інтересів позивачів неможливе без визнання рішення суб`єкта владних повноважень протиправним після такого виправлення. Рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю».

У постанові від 14 липня 2022 року (провадження № 11-168сап21), на яку посилається позивачка у касаційній скарзі, Велика Палата Верховного Суду не погодилася з доводами позивачки про те, що протоколи огляду про проведення НСРД не можуть бути предметом доказу в дисциплінарному провадженні.

Висновки судів попередніх інстанцій вказаним висновкам Верховного Суду не суперечать. 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, та незгоди з їх оцінкою судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 лютого 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	І. Ю. Гулейков    Р. А. Лідовець     Д. Д. Луспеник