УХВАЛА
09 квітня 2026 року 
м. Київ
справа № 159/2044/25
провадження № 61-4545ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В., 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Самулевич Олена Миколаївна, на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 січня 2026 року, постанову Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 04 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу у Волинській області Данилевич Оксана Іванівна, приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Клехо Анатолій Євгенович, про визнання недійсним договору дарування будинку та земельної ділянки, застосування наслідків недійсності правочину та поновлення запису про право власності,
ВСТАНОВИВ:
У квітні 2025 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи: ПН Ковельського РНО у Волинській області Данилевич О. І., ПВ ВО Волинської області Клехо А. Є., про визнання недійсним договору дарування будинку та земельної ділянки, застосування наслідків недійсності правочину та поновлення запису про право власності.
Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 02 липня 2025 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з тим, що представник позивача до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.
07 липня 2025 року представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Загородній Є. О. подав через систему «Електронний суд» заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив ухвалити додаткове судове рішення про розподіл судових витрат між сторонами, стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн та судовий збір (провадження № 2-др/159/16/25). Заяву обґрунтовував тим, що позивач не підтримала свої позовні вимоги внаслідок їх задоволення відповідачем після пред`явлення позову. Наведені обставини, на думку сторони позивача, є підставою для стягнення з відповідачів на користь позивачки судових витрат на підставі частин третьої, шостої статті 142 ЦПК України.
08 липня 2025 року представник відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 - адвокат Самулевич О. М. через систему «Електронний суд» подала заяву про приєднання доказів на підтвердження понесених судових витрат, вирішення питання розподілу судових витрат у справі, в якій просила здійснити компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, понесених кожним з відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , в розмірі по 20 000 грн. У заяві, посилаючись на норми частин п`ятої, шостої статті142 ЦПК України, представник вказувала на те, що дії позивача щодо заявлення позову носили необґрунтований характер, внаслідок чого відповідачі мають право на компенсацію здійснених ними витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Ухвалою Ковельського міськрайонного суду від 08 січня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Загороднього Є. О. про відшкодування судових витрат, а також відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_1 - адвоката Самулевич О. М. про відшкодування судових витрат.
Постановою Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 , подану її представником Загороднім Є. О., апеляційні скарги відповідача ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_1 , подані їх представником Самулевич О. М. , залишено без задоволення. Ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 січня 2026 року в цій справі залишено без змін.
Відмовляючи у задоволенні заяв представника позивача про відшкодування судових витрат, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що дії відповідача ОСОБА_3 щодо сплати коштів на виконання судового рішення в іншій справі не підлягають кваліфікації як задоволення ним позовних вимог у цій справі після пред`явлення позову. Водночас, суд зазначив, що заява представника позивача не може бути задоволена на підставі частин третьої, шостої статті 142 ЦПК України, ще й з огляду на ту обставину, що судом за результатами розгляду справи ухвалено передбачене статті 257 ЦПК України судове рішення про залишення позову без розгляду, в той час як вказані норми регулюють питання судових витрат у разі відмови позивача від позову і прийняття судом такої відмови, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 255 ЦПК України має наслідком закриття провадження у справі, тобто застосування правового інституту, відмінного від передбаченого статтею 257 ЦПК України.
Також, судом першої інстанції враховано, що подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду є диспозитивним правом позивача та не містить ознак необґрунтованих, неправильних дій або зловживання процесуальними правами, а сам по собі факт залишення позову без розгляду за заявою позивача не може бути підставою для задоволення вимог відповідача про компенсацію здійснених ним витрат на правничу допомогу, у зв`язку з чим дійшов висновку про відмову у задоволенні заяв відповідачів, з чим також погодився суд апеляційної інстанції.
Крім того, ухвалою Волинського апеляційного суду від 04 березня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви представника відповідачів Самулевич О. М. про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі. 
Ухвала мотивована тим, що заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з доданими доказами витрат на професійну правничу допомогу не обґрунтована поважними причинами неможливості подання відповідних доказів до закінчення судових дебатів, такі поважні причини не встановлено і судом апеляційної інстанції.
06 квітня 2026 року  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Самулевич О. М., через систему «Електронний суд» звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 січня 2026 року, постанову Волинського апеляційного суду 
від 19 лютого 2026 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 04 березня 2026 року, направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційну скаргу подано з пропуском строку на касаційне оскарження.
ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Самулевич О. М., порушено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішень з посиланням на те, щовперше касаційну скаргу на оскаржувані судові рішення було подано в межах визначеного процесуальним законом строку на касаційне оскарження, яку ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2026 року повернуто. 
Врахувавши наведенізаявником обставини, взявши до уваги, що вперше  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Самулевич О. М., звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 січня 2026 року, постанову Волинського апеляційного суду 
від 19 лютого 2026 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 04 березня 2026 року в межах визначеного законом строку на касаційне оскарження судових рішень, однак ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2026 року касаційну скаргу було повернуто та вже 06 квітня 2026 року вона повторно падала касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що причини пропуску процесуального строку слід визнати поважними. Клопотання  ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Самулевич О. М., підлягає задоволенню, а строк на касаційне оскарження - поновленню на підставі частини другої статті 390 ЦПК України.
Підставами касаційного оскарження судових рішень судів першої та апеляційної інстанції заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували частину п`яту статті 142 ЦПК України та частину дев`яту статті 141 ЦПК України. Вважає судові рішення немотивованими.
Відповідно до частини першої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла такого висновку. 
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статтями 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після розгляду по суті справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
Щодо оскарження ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 січня 2026 року постанови Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року
Заява представника  ОСОБА_1 - адвоката Самулевич О. М. про розподіл судових витрат, фактично є заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу.
Ухвали, на які можуть бути подані апеляційні скарги окремо від рішення суду, наведено у статті 353 ЦПК України. Зокрема, пунктом 20 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови ухвалити додаткове рішення.
Стаття 389 ЦПК України визначає перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку після їх перегляду в апеляційному порядку.
Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
Оскарження ухвал суду першої інстанції щодо відмови ухвалити додаткове рішення(пункт 20 частини першої статті 353 ЦПК України), після їх перегляду в апеляційному порядку, у статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право оскарження судових рішень у касаційному порядку, не передбачено. 
Оскільки ухвала суду першої інстанції щодо відмови ухвалити додаткове судове рішенняне підлягає касаційному провадженню, також не підлягає касаційному оскарженню і постанова суду апеляційної інстанції, ухвалена за результатами апеляційного перегляду такої ухвали.
Подібний висновок викладений в ухвалах Верховного Суду від 23 березня 2026 року у справі № 361/670/20, від 27 лютого 2026 року у справі № 635/2400/24. 
Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Щодо оскарження ухвали Волинського апеляційного суду від 04 березня 2026 року
Згідно з частинами першою, другою статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
Відповідно до частин першої-другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відповідно до частини першої статті 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
У постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 
від 15 листопада 2024 року у справі № 756/12382/19 зазначено, що у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання відповідних доказів суду до закінчення судових дебатів у справі. У разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє у задоволенні заяви про стягнення судових витрат.
Як встановлено апеляційним судом,заявницею ні до відзиву на апеляційну скаргу, ні до закінчення судових дебатів доказів понесення судових витрат на правничу допомогу у зв`язку з апеляційним переглядом справи не надано. Такі докази заявниця подала разом із заявою про ухвалення додаткового рішення, зокрема договір про надання правничої допомоги від 07 серпня 2024 року № 4/24цс та акт-розрахунок виконаних робіт, складений 13 жовтня 2024 року без посилання на докази, які б обґрунтовували неможливість подання цих доказів до закінчення судових дебатів. З огляду на вказане апеляційний суд обґрунтовано відмовив у про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки зазначені докази подані без обґрунтування поважності причин їх неподання до закінчення судових дебатів.
Суд апеляційної інстанції зазначив, що більшість документів, поданих на підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, датована раніше дати ухвалення судового рішення за результатами апеляційного розгляду справи. Водночас, заявник не обґрунтував поважності причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у суді апеляційної інстанції.
З огляду на вказане апеляційний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви представника відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, оскільки причини неподання до суду доказів, що підтверджують розмір понесених судових витрат на професійну правничу допомогу, до закінчення судових дебатів не можуть вважатися поважними.
Зазначений висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21.
Подібний за змістом підхід застосований в ухвалах Верховного Суду від 03 липня 2025 року у справі № 760/19185/22, від 16 серпня 2024 року у справі № 755/6672/23, від 23 серпня 2024 року у справі № 758/5321/23.
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судом апеляційної інстанції норм процесуального права, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції. Правильність застосування судом апеляційної інстанції норм процесуального права при вирішенні процесуального питання не викликає розумних сумнівів.
Таким чином, за результатами оцінки доводів касаційної скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Самулевич О. М., та змісту ухвали суду апеляційної інстанції колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга на ухвалу Волинського апеляційного суду від 04 березня 2026 року, яка не відноситься до переліку ухвал, якими закінчено розгляд справи, є необґрунтованою. 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини першої статті 389, частиною другою статті 390, пунктом 1 частини другої, частинами другою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Клопотання ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Самулевич Олена Миколаївна, про поновлення строку на касаційне оскарження судових рішеньзадовольнити.
Поновити ОСОБА_1  строк на касаційне оскарженняухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 січня 2026 року, постанови Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року та ухвали Волинського апеляційного суду від 04 березня 2026 року.
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Самулевич Олена Миколаївна, на ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 08 січня 2026 року, постанову Волинського апеляційного суду від 19 лютого 2026 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 04 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Ковельського районного нотаріального округу у Волинській області Данилевич Оксана Іванівна, приватний виконавець виконавчого округу Волинської області Клехо Анатолій Євгенович, про визнання недійсним договору дарування будинку та земельної ділянки, застосування наслідків недійсності правочину та поновлення запису про право власності.
Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович