ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/5449/24 Головуючий суддя І інстанції Шевченко Г. С.
Провадження № 22-ц/818/123/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 квітня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі суддів судової колегії судової палати у цивільних справах :
головуючого Яцини В.Б.,
суддів колегії Пилипчук Н.П., Мальованого Ю.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Шестакова Віталія Юрійовича на заочне рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2024 року у справі №645/5449/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами у розмірі 64800,00 грн, а також судових витрат.
Позовна заява мотивована тим, що 17.08.2023 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів » та ОСОБА_1 було укладено договір позики №76761656. 
Договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, і був надісланий на номер відповідача. 
14.06.2021 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №14/06/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до реєстру боржників №17 від 27.02.2024 до договору факторингу від 14.06.2021, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги до відповідача в сумі 17375,00 грн, з яких: 5000 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу, 12375,00 грн – сума заборгованості за відсотками.
Також, 27.08.2023 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №9085127.
Договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, і був надісланий на номер відповідача. 
26.12.2023 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №26122023, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до реєстру боржників №1 від 26.12.2023 до договору факторингу від 26.12.2023, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги до відповідача в сумі 21250,00 грн, з яких: 5000,00 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу, 15300,00 грн – сума заборгованості за відсотками, 950,00 грн – сума заборгованості за комісією.
Також, 16.08.2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №20209-08/2023.
Договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, і був надісланий на номер відповідача. 
27.12.2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №27122023, відповідно до умов якого ТОВ «Аванс Кредит» відступає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Аванс Кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до реєстру боржників від 27.12.2023 до договору факторингу від 27.12.2023, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги до відповідача в сумі 13050 грн, з яких: 3000,00 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу, 10050,00 грн – сума заборгованості за відсотками.
Крім того, 15.08.2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №19048-08/2023.
Договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, і був надісланий на номер відповідача. 
27.12.2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №27122023, відповідно до умов якого ТОВ «Аванс Кредит» відступає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Аванс Кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до реєстру боржників від 27.12.2023 до договору факторингу від 27.12.2023, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги до відповідача в сумі 13125,00 грн, з яких: 3000,00 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу, 10125,00 грн – сума заборгованості за відсотками.
Як зазначено у позові, у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань, за ним утворилася заборгованість в загальному розмірі 64800,00 грн, що стало підставою для звернення до суду.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2024 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» заборгованість за договором позики №76761656 у розмірі 17375,00 грн, за кредитним договором №9085127 у розмірі 21250,00 грн, за кредитним договором №20209-08/2023 у розмірі 13050,00 грн та кредитним договором №19048-08/2023 у розмірі 13125,00 грн, а всього 64800,00 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» витрати зі сплати судового збору в розмірі 3028,00 грн.

15 січня 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Шестаков В.Ю. подав заяву про перегляд заочного рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2024 року.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м.Харкова від 05 березня 2025 року заяву залишено без задоволення.

Не погоджуючись зі вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Шестаков В.Ю. подав апеляційну скаргу в загальному порядку, в якій зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також не відповідає фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, стягнути з позивача на користь відповідача судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не може погодитися з доводами позовної заяви і заочного рішення у справі, вважає їх безпідставними та необґрунтованими.
Зазначає, що відповідач не з`явився у судове засідання та не повідомив про причини своєї неявки, виходячи з того, що він взагалі не знав про існування судового процесу та не був належним чином повідомлений про дату проведення вказаного судового засідання, оскільки в період розгляду справи проходив службу у лавах Збройних Сил України.
Наголошує на тому, що внаслідок цього жодної судової повістки, як це передбачено законодавством, безпосередньо відповідачем отримано не було, чим було порушено його право на участь у судовому розгляді. Також відповідач був позбавлений можливості навести свої заперечення проти позовних вимог, чим було порушено його право на справедливий судовий розгляд.
Крім того, представник відповідача зазначає, що позивачем не доведено факт надання кредитних коштів, належним чином не обґрунтовано позовні вимоги та не подано доказів, які свідчили б про існування заборгованості.
Вказує також на те, що надані позивачем документи не можуть братися до уваги як докази, оскільки не містять обов`язкових реквізитів первинного документа, а саме: посад осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистого підпису або інших даних, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції зі сторони платника.
Зазначає, що витяги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» про розмір непогашеної заборгованості підписані в односторонньому порядку, тільки зі сторони позивача. При цьому розрахунки заборгованості не можуть розглядатися як докази, оскільки не мають необхідних реквізитів і оформлені всупереч нормам чинного законодавства України.
Робить висновок, що надані позивачем докази не є первинними документами, оформленими відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», які б підтверджували видачу кредитних коштів та користування ними, а є односторонніми арифметичними розрахунками, які повністю залежать від волевиявлення та дій однієї сторони – позивача, а тому не можуть вважатися доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір.
Звертає увагу на те, що жодної вимоги від ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» про необхідність погасити заборгованість протягом визначеного строку відповідачем отримано не було, доказів про отримання вимоги ОСОБА_1 позивачем до суду не надано.
Просить також врахувати, що всупереч п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідачу було проведено нарахування процентів за користування кредитними коштами, що було залишено без уваги судом першої інстанції.
У зв`язку з цим представник відповідача не вбачає підстав для задоволення позову.
Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат відповідача, пов`язаних з розглядом даної справи складає 16647,60 грн, які складаються з: витрат на правничу допомогу – 11500,00 грн і судового збору в сумі 5147,60 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Миколаєнко В.М. просить апеляційну скаргу представника відповідача залишити без задоволення, а заочне рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2024 року – залишити без змін.
Вказує, що апеляційна скарга є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки електронні договори укладені сторонами шляхом ідентифікації позичальника та використання ним електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором, що узгоджується з вимогами законодавства. Без здійснення цих дій договори між відповідачем та первісними кредиторами не були б укладені.
Посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену, зокрема, у справі №234/7159/20, згідно з якою електронний договір, підписаний одноразовим ідентифікатором, є належним доказом укладення правочину.
Наголошує, що відповідач був належним чином ознайомлений зі змістом договорів і не заперечував проти їх умов під час укладення та підписання.
Зазначає, що вказані договори в судовому порядку не оскаржувались, недійсними не визнавалися, а тому є такими, що відповідають волевиявленню сторін, та відповідно до ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину.
Звертає увагу, що позивачем надано до суду першої інстанції копії договорів відповідно до вимог законодавства, які є належними доказами існування правовідносин між відповідачем та первісними кредиторами.
Посилається на ч.1 ст.638, ч.1 ст.640 ЦПК України та правову позицію Верховного Суду України у справі №6-63цс12, та вказує, що кредитний договір є укладеним не з моменту передачі грошей, а з моменту досягнення сторонами в письмовій формі згоди щодо усіх істотних умов такого договору.
Зауважує, що відповідач має доступ до свого рахунку та має можливість представити суду виписку для підтвердження відсутності надходження коштів від кредитора, однак будь-яких належних доказів для спростування позивних вимог відповідачем не надано.
Робить висновок, що позивачем надано копії відповідних договорів із додатками та розрахунки заборгованості, які відповідач належними доказами не спростував.
Зауважує, що неістотні недоліки в документах не є підставою для невизнання господарської операції, якщо вони не перешкоджають ідентифікації учасника операції та містять ключові реквізити (дату, назву підприємства, зміст і обсяг операції тощо).
Наголошує, що позивачем на підтвердження перерахування коштів надано, зокрема інформаційну довідку.
Враховуючи викладене, вважає, що позивачем в повній мірі доведено факт отримання відповідачем кредитних коштів за вищезазначеними договорами.
Звертає увагу, що відповідно до роз`яснень Національного Банку України, звільнення військовослужбовців, резервістів і військовозобов`язаних від нарахування штрафів, пені та процентів застосовується за умови подання до банку документів, які підтверджують мобілізацію та проходження військової служби згідно з переліком, визначеним Міністерством оборони України. Проте у цьому випадку відповідач не надав первісним кредиторам жодних доказів на підтвердження того факту, що у нього є право на пільги відповідно до законодавства, а тому нарахування відсотків є правомірним.
Крім того, вказує, що в законодавстві України не передбачено обов`язку нового кредитора мати письмове підтвердження відправлення чи отримання боржником повідомлення про відступлення права вимоги. Посилається на правові висновки Верховного Суду, згідно з якими боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Робить висновок, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у позові.
Разом з цим заперечує щодо заявленої суми витрат відповідача на правову допомогу з огляду на те, що вона є неспівмірною зі складністю справи.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій, ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів у межах, визначених ст. 367 ЦПК України, дослідила матеріали справи, обговорила доводи апеляційної скарги та відзиву на неї й дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Згідно з п.п.1-4 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що  ОСОБА_1 не виконав своїх зобов`язань після відступлення позивачу права грошової вимоги до нього та не здійснив жодного платежу для погашення кредитної заборгованості. 
Таким чином, суд вказав, що відповідач має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» за договором позики №76761656 у розмірі 17375,00 грн, за кредитним договором №9085127 у розмірі 21250,00 грн, за кредитним договором №20209-08/2023 у розмірі 13050,00 грн та кредитним договором №19048-08/2023 у розмірі 13125,00 грн, а всього 64800,00 грн.
Разом з тим колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.
Представник відповідача в апеляційній скарзі навів низку доводів, які колегія суддів перевіряє в межах, визначених ст.367 ЦПК України.

Насамперед апеляційний суд оцінює доводи щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є безумовними підстави для скасування рішення суду.
Так, у доводах апеляційної скарги адвокат Шестаков В.Ю. зазначив, що відповідач не був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, оскільки в період розгляду справи проходив службу у лавах Збройних Сил України, у зв`язку з чим справу було розглянуто без його участі, що, на думку апелянта, порушує право відповідача на справедливий судовий розгляд. Проте колегія суддів вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.
З матеріалів справи вбачається, що провадження у цій справі було відкрито ухвалою суду від 16.09.2024 і в той же день відповідачу ОСОБА_1 направлено копію позову з додатками та судову повістку за адресою, зазначеною в позові.

Реєстрація відповідача за адресою: АДРЕСА_1 , підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру територіальної громади м.Харкова від 13.09.2024.
Згідно з даними, які є в матеріалах справи, відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи саме за вказаною адресою.

Більш того, в інших процесуальних документах у цій справі зазначено ту саму адресу відповідача, а саме: АДРЕСА_1 .

Слід зазначити, що на момент розгляду справи відповідачем не було надано суду жодних відомостей щодо зміни місця проживання чи перебування.

Згідно зі ст.44 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов`язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки.

Зі змісту п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України вбачається, що судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:
1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;
2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;
3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;
4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження;
5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.
Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі:
1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки;
2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки;
3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник;
4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Крім того, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

З матеріалів справи також вбачається, що у зв`язку з неявкою відповідача розгляд справи неодноразово відкладався, при цьому судом здійснювалося обов`язкове направлення повісток  ОСОБА_1 , що підтверджується поштовою кореспонденцією.

Зазначене свідчить про належне виконання судом першої інстанції обов`язку щодо повідомлення відповідача про розгляд справи.

Крім того, інформація щодо розгляду справи розміщена на офіційному сайті «Судова влада», який є у загальному доступі.

Долучена представником відповідача на стадії апеляційного перегляду копія військового квитка, як доказ проходження відповідачем військової служби на час розгляду справи, не може бути підставою для скасування заочного рішення, оскільки такий доказ не подавався до суду першої інстанції та не був предметом його дослідження, при цьому не наведено об`єктивних причин неможливості його подання раніше; крім того, сам по собі факт проходження військової служби не свідчить про неможливість участі у судових засіданнях чи повідомлення суду про причини неявки та не спростовує належного повідомлення відповідача про розгляд справи.

Отже, посилання представника відповідача на обставини неповідомлення про розгляд справи не знайшло свого підтвердження. Суд виконав встановлені вимоги, відповідач неодноразово повідомлявся про дату та час судового засідання, однак до суду не з`явився, про причини своєї неявки не повідомив, у зв`язку з чим справа була розглянута на підставі доказів, наявних у матеріалах справи.
Інші доводи апеляційної скарги стосуються застосування норм матеріального права та підлягають перевірці судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Згідно зі ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики дійсно є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Колегія суддів також погоджується з тим, що за відсутності спростування дійсності правочину він вважається чинним, що передбачено ст.204 ЦК України.
Разом з тим, відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оскільки кредитодавцями у цій справі є юридичні особи, відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір підлягає укладенню у письмовій формі незалежно від суми кредиту. Недодержання письмової форми кредитного договору тягне його нікчемність.
Саме тому відповідно до вказаних норм (ст.ст.12, 81 ЦПК України) на позивача покладається процесуальний обов`язок письмовими доказами довести наявність у нього права вимоги та інші підстави позовних вимог, які він зазначив при зверненні до суду з позовом. При доведеності підстав позову на відповідача покладено процесуальний обов`язок їх спростування.
У частині 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).
Відповідно до ст.1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.
Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Особливості застосування змінюваної процентної ставки за договором про надання споживчого кредиту встановлюються законом.
Особливості укладення кредитного договору в електронному вигляді (формі) визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі – Закон).
Згідно з п.6 ч.1 ст.3 Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором – дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
При цьому одноразовий ідентифікатор – алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п.12 ч.1 ст.3 Закону).
Відповідно до ч.3 ст.11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону).
Згідно з ч.6 ст.11 Закону, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом:
надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону;
вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

З матеріалів справи вбачається, що 17.08.2023 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів » та ОСОБА_1 було укладено договір позики №76761656. 
Договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, і був надісланий на номер відповідача. 
14.06.2021 між ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №14/06/21, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» відступає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «ФК «1 Безпечне агентство необхідних кредитів» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до реєстру боржників №17 від 27.02.2024 до договору факторингу від 14.06.2021, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги до відповідача в сумі 17375,00 грн, з яких: 5000 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу, 12375,00 грн – сума заборгованості за відсотками.
Також, 27.08.2023 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №9085127.
Договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, і був надісланий на номер відповідача. 
26.12.2023 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №26122023, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Мілоан» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до реєстру боржників №1 від 26.12.2023 до договору факторингу від 26.12.2023, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги до відповідача в сумі 21250,00 грн, з яких: 5000,00 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу, 15300,00 грн – сума заборгованості за відсотками, 950,00 грн – сума заборгованості за комісією.
Також, 16.08.2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №20209-08/2023.
Договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, і був надісланий на номер відповідача. 
27.12.2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №27122023, відповідно до умов якого ТОВ «Аванс Кредит» відступає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Аванс Кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до реєстру боржників від 27.12.2023 до договору факторингу від 27.12.2023, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги до відповідача в сумі 13050 грн, з яких: 3000,00 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу, 10050,00 грн – сума заборгованості за відсотками.
Крім того, 15.08.2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №19048-08/2023.
Договір підписаний електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, і був надісланий на номер відповідача. 
27.12.2023 між ТОВ «Аванс Кредит» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» було укладено договір факторингу №27122023, відповідно до умов якого ТОВ «Аванс Кредит» відступає ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів», а ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» приймає належні ТОВ «Аванс Кредит» права вимоги до боржників, вказаних у реєстрі боржників.
Відповідно до реєстру боржників від 27.12.2023 до договору факторингу від 27.12.2023, ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги до відповідача в сумі 13125,00 грн, з яких: 3000,00 грн – сума заборгованості за основною сумою боргу, 10125,00 грн – сума заборгованості за відсотками.

Представник відповідача в апеляційній скарзі не оспорює факт укладення вищевказаного договору позики та кредитних договорів, однак послідовно оспорює факт отримання кредитних коштів і обґрунтованість розміру заявленої заборгованості.

Згідно з ч.ч.1, 3 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Суд першої інстанції, всупереч вимогам ст.89 ЦПК України в оскаржуваному рішенні не надав належної оцінки відсутності належних і допустимих доказів надання відповідачу кредитних коштів та обґрунтованості розміру заборгованості, а також не звернув уваги на те, що в матеріалах справи відсутні належні й допустимі докази виконання первинними кредиторами своїх обов`язків за цими договорами щодо перерахування відповідачу відповідних грошових коштів. Зазначені доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати обов`язкові реквізити.
Крім того, відповідно до п.62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
З наведеного вбачається, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, зокрема виписки з рахунків, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки викладені в постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №755/2284/16-ц, провадження №61-4685св19.
При цьому у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні останній повинен передати новому кредиторові документи, які посвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, у тому числі первинні документи, що підтверджують факт виконання ним свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.
Однак позивач не надав доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів за договором позики та кредитними договорами, право вимоги за якими до нього перейшло. Відсутні також докази фактичного користування відповідачем кредитними коштами, зокрема руху коштів на особовому рахунку позичальника.
Суд апеляційної інстанції зауважує, що розрахунок заборгованості за договором є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, які дозволяли б суду перевірити, чи були фактично передані позичальнику кредитні кошти. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі №219/1704/17, провадження №61-1211св19.
Розрахунки заборгованості, надані позивачем, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредитів, користування ними та укладення договорів на умовах, зазначених у позовній заяві, а тому не є належними доказами наявності заборгованості. Зазначені розрахунки із визначенням конкретного розміру заборгованості є документами, створеними самим позивачем та первісними кредиторами, а відтак інформація, наведена в них, за відсутності первинних документів, на підставі яких їх було складено, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач. 
Суд також враховує, що підтвердженням зарахування кредитних коштів на картковий рахунок та користування ними може бути банківська виписка за рахунком, однак таких документів, а також інформаційних довідок про зарахування коштів, на які посилається представник позивача у відзиві на апеляційну скаргу, матеріали справи не містять. 
При цьому суд апеляційної інстанції у даному випадку позбавлений підстав самостійно збирати докази, тоді як клопотань від позивача про витребування таких доказів, як це передбачено ЦПК України, до суду не надходило.
Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами щодо доведеності позовних вимог і, відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 755/18920/18.
Крім того, колегія суддів відхиляє наведені у відзиві на апеляційну скаргу посилання на положення ч.1 ст.638, ч.1 ст.640 ЦК України та правову позицію Верховного Суду України у справі №6-63цс12, які є безпідставними у контексті спірних правовідносин, оскільки сам по собі факт досягнення сторонами згоди щодо істотних умов кредитного договору не є достатнім для виникнення обов`язку позичальника щодо повернення кредитних коштів. Визначальним у таких правовідносинах є не лише факт укладення договору, а й факт його виконання кредитором, зокрема перерахування грошових коштів позичальнику. За відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження фактичного надання кредитних коштів позивачем вимоги про стягнення заборгованості не можуть вважатися доведеними та, відповідно, не підлягають задоволенню, оскільки обов`язок повернення кредиту виникає виключно з моменту отримання таких коштів позичальником.
Разом із цим колегія суддів відхиляє аргументи позивача щодо ненадання відповідачем доказів, зокрема виписки зі свого карткового рахунку для спростування доводів позивача про надання йому кредитних коштів. Такі доводи ґрунтуються на концепції негативного доказу, що не відповідає принципу змагальності.
Процесуальний обов`язок спростування відповідного юридичного факту, на який позивач посилається як на підставу своїх вимог, виникає у відповідача лише після того, як цей факт буде доведений позивачем. Принцип змагальності полягає у тому, що кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Тобто позивач стверджує існування певної обставини та надає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Суд у своєму рішенні оцінює, яка позиція є більш обґрунтованою.
Сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що певна обставина вважається доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає свій зміст.
Верховний Суд у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18 зазначив, що згідно з принципом змагальності саме позивач має довести момент укладення договору, а перекладання цього обов`язку на відповідача нівелює застосування принципу змагальності.
Всупереч своєму процесуальному обов`язку позивач не надав до суду належних, допустимих і достатніх доказів у розумінні ст.ст.76, 100 ЦПК України, що підтверджують перерахування кредитних коштів та розмір заборгованості за відповідними кредитними договорами та договором позики.
За умовами наявних у справі паперових копій електронних кредитних договорів та договору позики кредитор надає позичальнику грошові кошти. Відповідно до вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України він зобов`язаний довести цей факт належними бухгалтерськими документами – виписками з банківського рахунку, відповідним меморіальним ордером тощо, що саме він перерахував обумовлені договором кошти позичальнику.
Лише у разі доведення факту укладення кредитного договору в електронній формі та виконання кредитором обов`язку щодо перерахування коштів позичальнику у позичальника виникає обов`язок спростування цих обставин. Інший підхід до розподілу тягаря доказування порушує принцип змагальності, передбачений у ст.12 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до ст.1081 ЦК України , клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. 
Грошова вимога, право якої відступається, є дійсною, якщо клієнт має право відступити право грошової вимоги і в момент відступлення цієї вимоги йому не були відомі обставини, внаслідок яких боржник має право не виконувати вимогу.
Згідно зі ст.1082 ЦК України , боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.
Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.
Таким чином, позивач зобов`язаний надати до суду докази отримання права грошової вимоги від клієнта за договором факторингу, зокрема належні бухгалтерські документи, що підтверджують факт надання відповідачу суми кредиту та первинне зобов`язання.
Зазначені норми права за своїм змістом вимагають, щоб ці докази були передані фактору при укладенні договору факторингу або в інший строк, погоджений сторонами. Це необхідно для того, щоб фактор міг належним чином реалізувати свої права вимоги до боржника та уникнути можливих спорів у майбутньому.
Проте таких документів позивач до суду не надав.
За таких обставин факт дійсності кредитних договорів, договору позики та договорів факторингу не звільняє позивача від обов`язку довести наявність у нього права вимоги, наявність та розмір заборгованості, оскільки у вказаних договорах відсутнє письмове підтвердження отримання позичальником суми кредиту. Наведені з цього приводу в оскаржуваному рішенні висновки не ґрунтуються на обставинах справи та зазначених нормах матеріального і цивільного процесуального права.
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вбачається з положень ч.1 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Позивачем не надано доказів, які свідчили б про виконання первинними кредиторами (клієнтами за договором факторингу) умов кредитних договорів та договору позики щодо надання кредитних коштів або про фактичний перерахунок коштів на картковий рахунок відповідача.
За відсутності таких доказів суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.
Наведені у відзиві аргументи щодо неспростованої презумпції правомірності договорів не звільняють фактора від процесуального обов`язку належними та допустимими бухгалтерськими документами довести отримання права вимоги за договором факторингу.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що позивач не довів наявність у нього права вимоги до відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову.
З огляду на недоведеність реального характеру кредитних договорів, договору позики та відсутність у позивача підтвердженого права вимоги, колегія суддів не вбачає за необхідне досліджувати інші доводи апеляційної скарги щодо безпідставності нарахування процентів, які у такому випадку не мають юридичного значення.
Відповідно до положень ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції слід скасувати відповідно до п.п.2-4 ч.1 ст.376 ЦПК України та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, згідно зі ст.141 ЦПК України з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5147,60 грн, сплачений за подання заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги.
Крім того, в апеляційній скарзі представник відповідача просить стягнути з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» витрати на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 11500,00 грн, понесені за складання заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги.
Відповідно до частини 1 статті 15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
За змістом частини 1 пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Згідно з частинами 2, 3 та 4 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншої правничої допомоги, пов`язаної зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвокатом Шестаковим В.Ю. у додатках до заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги надано: ордер адвоката, копію договору про надання правової допомоги №02/01-25 від 02.01.2025, копію додаткової угоди №1 від 25.03.2025 до договору про надання правової допомоги №02/01-25 від 02.01.2025, копії актів про надання правової допомоги адвокатом Шестаковим В.Ю. від 09.01.2025 та від 29.03.2025, копії платіжних інструкцій №9365-9788-0680-9351 від 07.01.2025 та №10 від 29.03.2025 про сплату витрат на правову допомогу.
В акті про підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом Шестаковим В.Ю. від 09.01.2025 сторони погодили, що адвокатом надано Могілевському С.В. правничу допомогу загальною вартістю 7500,00 грн із зазначенням складу, обсягу та видів виконаних робіт (наданих послуг), зокрема вказано, що була проведена попередня усна юридична консультація, був проведений юридичний аналіз справи, огляд і систематизація сталої судової практики, підготовлені документи і здійснені дії щодо представництва відповідача у справі через систему «Електронний суд», підготовлена та подана до суду заява про перегляд заочного рішення, відправлена копія заяви позивачу по справі.
В акті про підтвердження факту надання правової допомоги адвокатом Шестаковим В.Ю. від 29.03.2025 сторони погодили, що адвокатом надано ОСОБА_1 правничу допомогу загальною вартістю 4000,00 грн із зазначенням складу, обсягу та видів виконаних робіт (наданих послуг), зокрема вказано, що була підготовлена і направлена до суду апеляційна скарга з додатками, здійснюється судовий супровід справи.
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, а також стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. 
У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини 5 та 6 статті 137 ЦПК України).
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. 
Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. 
Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. 
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача Миколаєнко В.М. висловила свої заперечення щодо заявленої суми витрат відповідача на правову допомогу з огляду на те, що вона є неспівмірною зі складністю справи.
Отже, у суду наявні підстави для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу та мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи й усіх обставин, що мають значення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.05.2024 у справі №754/8750/19 наголосила, що витрати на ознайомлення з апеляційними скаргами не можуть бути враховані під час розподілу судових витрат, оскільки фактично охоплюються змістом наданої послуги з підготовки відзивів на апеляційні скарги.
При цьому колегія суддів відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України враховує наступні правові висновки Великої Палати Верховного Суду, які були висловлені у постанові від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23 (провадження №14-50цс24):
«139. У розумінні умов частин четвертої – шостої статті 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
140. Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21.
141. Водночас у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку
з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
142. Близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року, справа №922/1964/21.
143. У постановах від 19 лютого 2022 року №755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі №911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
144. Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
145. Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення».
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, проте, встановивши фактичний обсяг наданих адвокатом послуг та враховуючи, що такий вид робіт, як правовий аналіз спірних правовідносин і надання правових рекомендацій, фактично охоплюється змістом послуги з підготовки апеляційної скарги представника відповідача, а зазначений в актах обсяг робіт, зокрема аналіз чинного законодавства та судової практики, а також аналіз наявних кредитних і платіжних документів, здійснювався адвокатом під час складання заяви про перегляд заочного рішення, а також з огляду на наявність заяви представника позивача про зменшення витрат на правничу допомогу, колегія суддів вважає, що з ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати на правничу допомогу у розмірі 4500,00 грн за складання заяви про перегляд заочного рішення та у розмірі 2000,00 грн за підготовку апеляційної скарги, які є співмірними та відповідають критерію розумності їх розміру з огляду на обставини справи.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Шестакова Віталія Юрійовича задовольнити.

Заочне рішення Фрунзенського районного суду м.Харкова від 16 грудня 2024 року скасувати.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики №76761656 у розмірі 17375,00 грн, за кредитним договором №9085127 у розмірі 21250,00 грн, за кредитним договором №20209-08/2023 у розмірі 13050,00 грн та кредитним договором №19048-08/2023 у розмірі 13125,00 грн, а всього 64800,00 грн– відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Симона Петлюри, 30, код ЄДРПОУ 35625014) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації:  АДРЕСА_1 , РНОКПП  НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 5147,60 грн, сплачений за подання заяви про перегляд заочного рішення та апеляційної скарги.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Симона Петлюри, 30, код ЄДРПОУ 35625014) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації:  АДРЕСА_1 , РНОКПП  НОМЕР_1 ) судові витрати на правничу допомогу, понесені в суді першої інстанції у розмірі 4500,00 грн та в суді апеляційної інстанції у розмірі 2000,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 20 квітня 2026 року.
Головуючий В.Б. Яцина.
Судді  Н.П. Пилипчук

Ю.М. Мальований.