ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
07 квітня 2026 року
м. Харків
справа № 643/1273/22
провадження № 22-ц/818/1423/26
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,
за участю секретаря: Шнайдер Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Полякова Маргарита Валентинівна про витребування майна від добросовісного набувача та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Полякова Маргарита Валентинівна про визнання незаконним та скасування рішення за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2025 року, постановлене під головуванням судді Осадчого О.В.,-
в с т а н о в и в:
У січні 2022 року Харківська міська рада звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Полякова М.В., в якому просить витребувати від добросовісного набувача на користь Харківської міської ради квартиру АДРЕСА_1 , яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.07.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Кошель Т.В. за реєстровим №3202.
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради від 21.02.2018 року №1007/18 «Про комунальну власність» в частині затвердження як об`єкту для прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Харкова станом на 21.02.2018 року квартири АДРЕСА_1 . З урахуванням уточненою зустрічної позовної заяви просив: визнати незаконним та скасувати рішення Харківської міської ради від 21.02.2018 року №1007/18 «Про комунальну власність» в частині затвердження як об`єкту для прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Харкова станом на 21.02.2018 року квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ним право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2025 року в задоволенні позову Харківської міської ради до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Полякова Маргарита Валентинівна, ОСОБА_2 про витребування майна від добросовісного набувача відмовлено в повному обсязі. Зустрічний позов ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради задоволено. 
В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовну заяву Харківської міської ради Відмовити в задоволенні уточненої зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 . 
Посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказують, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.11.2017 року по справі № 643/2746/17 заяву Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади м. Харкова задоволено, судом визнано квартиру АДРЕСА_1 відумерлою спадщиною та передано її у комунальну власність територіальної громади м. Харкова. Рішенням сесії Харківської міської ради від 21.02.2018 року № 1007/18 «Про комунальну власність», квартира АДРЕСА_1 включена до переліку об`єктів комунальної власності, інформація розміщена в мережі інтернет на веб-сайті Харківської міської ради за посиланням: https://doc.city.kharkov.ua/uk/profile/document/view/id/666930 Власником квартири АДРЕСА_1 була ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 26.04.1995 року за реєстраційним № 822. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була зареєстрована в вищезазначеній квартирі з 28.09.1973 року та знята з реєстрації 11.02.2010 року в зв`язку зі смертю. 03.07.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладено договір купівлі-продажу на вищевказану квартиру, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Кошель Т.В. за реєстровим № 3202. В пункті 1 цього Договору зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26.12.2012 року приватним нотаріусом ХМНО Поляковою М.В. за № 1701. Проте, як вбачається з рішення Московського районного суду м. Харкова від 27.11.2017 року по справі № 643/2746/17, відповідно до повідомлення Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори № 5237/0116 від 24 липня 2017 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась, заяв про прийняття або відмову від спадщини не надходило, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. На даний час рішенням сесії Харківської міської ради від 21.02.2018 року № 1007/18 «Про комунальну власність» на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 27.11.2017 року по справі № 643/2746/17 квартиру АДРЕСА_1 прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, але володіти, розпоряджатись та користуватись вказаною квартирою Харківська міська рада не може в зв`язку із тим, що вказана спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 03.07.2019 року, який було укладено в період до набрання чинності рішення Московського районного суду м. Харкова від 27.11.2017 року по справі № 643/2746/17, якою вказану квартиру було визнано відумерлою спадщиною. В зв`язку із тим, що квартира АДРЕСА_1 на даний час належить на праві власності ОСОБА_1 , Харківська міська рада позбавлена можливості здійснити реєстрацію права власності та отримати правовстановлюючі документи на вказане майно. Крім того Московським районним судом м. Харкова, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду з порушеннями ч. 1 ст. 193 та ч. 3 ст. 194 Цивільного процесуального кодексу. Також позовною вимогою зустрічного позову є визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради, яка, відповідно Закону України «Про місцеве самоврядування», є органом місцевого самоврядування. Харківська міська рада, визначена у зустрічному позові як відповідач, є органом місцевого самоврядування, тобто за приписами статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України є суб`єктом владних повноважень. Вважають, що спори про визнання незаконними та скасування рішень суб`єктів владних повноважень – органів місцевого самоврядування розглядаються виключно у адміністративних судах України в порядку, визначеному Кодексом про адміністративне судочинство України, та відповідно не можуть розглядатися у судах загальної юрисдикції. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1, ч. 3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відмовляючи в задоволенні рішення суду першої інстанції та задовольняючи зустрічну позовну заяву, суд першої інстанції виходив з наступного. Під час розгляду справи Полтавським апеляційним судом було встановлено, що спадкоємцем майна померлої ОСОБА_3 є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Поляковою М.В. 26.12.2012 року, яке зареєстроване в Спадковому реєстрі №32962828 26.12.2012 року. Отже, на час подання Харківською міською радою заяви до Московського районного суду м.Харкова про визнання спадщини ОСОБА_3 відумерлою, спірна квартира не була безхазяйною, мала законного власника – ОСОБА_2 . Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була задоволена: рішення Московського районного суду м.Харкова від 27 листопада 2017 року скасовано, заява Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади міста Харкова залишена без розгляду. Заінтересованим особам роз`яснено право на подання позову на загальних підставах. Постанова набрала законної сили. Відповідно до положень ст.19 Конституції України «Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.» У зв`язку з тим, що рішення Московського районного суду м.Харкова від 27.11.2017 року про визнання спадщини ОСОБА_3 відумерлою та передання спірної квартири у комунальну власність територіальної громади було скасовано Полтавським апеляційним судом 29.11.2022 року, то законна підстава для прийняття спірної квартири у комунальну власність територіальної громади м.Харкова відсутня. Тому, рішення Харківської міської радої №1007/18 «Про комунальну власність» в частині затвердження як об`єкту для прийняття до комунальної власності територіальної громади м.Харкова станом на 21.02.2018 року квартири АДРЕСА_1 , є незаконним і підлягає скасуванню. Підстав для вимтребування спірної квартири у добросовісного набувача не вбачається.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після її смерті відкрилась спадщина.
На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.04.1995 року Другою Харківською дистанцією цивільних споруд Південної залізниці/2а № 822, ОСОБА_3 належала квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.12.2012 року №36716180. 
Згідно заповіту від 01 жовтня 1999 року серії АВВ №285903, засвідченого приватним нотаріусом ХМНО Поляковою М.В., вбачається, що ОСОБА_3 заповіла належну їй на праві особистої власності квартиру АДРЕСА_1 та все належне їй майно де б таке не було, ОСОБА_2 .
Відповідно до ч.ч.1,3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час прийняття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( ч.1 ст.1270 ЦК України).
Зі спадкової справи № 49617666, заведеної 13.07.2010 року приватним нотаріусом ХМНО Поляковою М.В., вбачається, що у встановлений законом строк з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 звернувся ОСОБА_2 
26.12.2012 року приватним нотаріусом Поляковою М.В. спадкоємцю ОСОБА_2 було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №32962828, та матеріалами спадкової справи №49617666 
28.02.2017 року Харківська міська рада звернулась до Московського районного суду м.Харкова про визнання відумерлою спадщини ОСОБА_3 та передачу її у комунальну власність територіальної громади міста Харкова. До складу вказаної спадщини відноситься спірна квартира.
Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.11.2017 року заяву Харківської міської ради було задоволено. Визнано відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 та передано цю квартиру у комунальну власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. 
Рішенням сесії Харківської міської ради від 21.02.2018 року №1007/18 «Про комунальну власність» було затверджено перелік об`єктів, які прийняті до комунальної власності територіальної громади м.Харкова станом на 21.02.2018 року. Серед них була прийнята у комунальну власність і квартира АДРЕСА_1 . Підставою для прийняття цієї квартири в комунальну власність зазначено рішення Московського районного суду м.Харкова від 27.11.2017 року по справі №643/2746/17. 
Згідно з договором купівлі-продажу квартири від 03.07.2019 року, посвідченим приватним нотаріусом ХМНО Кошель Т.В., зареєстровано в реєстрі за №3202 ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .
Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була задоволена, рішення Московського районного суду м.Харкова від 27 листопада 2017 року скасовано, заява Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади міста Харкова залишена без розгляду. Заінтересованим особам роз`яснено право на подання позову на загальних підставах.
Як на підставу позовних вимог Харківська міська рада посилалась на те, що власником вказаної квартири АДРЕСА_2 була ОСОБА_3 , яка 11.02.2010 року знята з реєстрації у зв`язку зі смертю. 03.07.2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу на вищевказану квартиру, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Кошель Т.В. за реєстровим №3202. В пункті 1 цього договору зазначено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 26.12.2012 року приватним нотаріусом ХМНО Поляковою М.В. за №1701. Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 27.11.2017 року (справа №643/2746/17) квартиру АДРЕСА_1 визнано відумерлою спадщиною та передано її в комунальну власність територіальної громади м.Харкова. З вказаного рішення вбачається, що відповідно до повідомлення Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори №5237/0116 від 24 липня 2017 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилась, заяв про прийняття або відмову від спадщини не надходило, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. На даний час рішенням сесії Харківської міської ради від 21.02.2018 року №1007/18 «Про комунальну власність» на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 27.11.2017 року квартиру АДРЕСА_1 прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, але володіти, розпоряджатись та користуватись вказаною квартирою Харківська міська рада не може у зв`язку із тим, що вказана спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.07.2019 року, який було укладено після набрання чинності рішення Московського районного суду м. Харкова від 27.11.2017 року, якою вказану квартиру було визнано відумерлою спадщиною. У зв`язку з тим, що квартира АДРЕСА_1 на даний час належить на праві власності відповідачу, Харківська міська рада позбавлена можливості здійснити реєстрацію права власності та отримати правовстановлюючі документи на вказане майно.
Як на підставу зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що на час укладення договору купівлі-продажу спірна квартира була зареєстрована на праві власності за продавцем ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 26.12.2012 року приватним нотаріусом ХМНО Поляковою М.В. Квартира під забороною, арештом не перебувала, ніяких перешкод для її відчуження не існувало. Пізніше з`ясувалось, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.11.2017 року (справа №643/2746/17) квартиру АДРЕСА_1 визнано відумерлою спадщиною та передано її у комунальну власність територіальної громади м. Харкова. На підставі вказаного судового рішення Рішенням сесії Харківської міської ради від 21.02.2018 року №1007/18 «Про комунальну власність» квартиру АДРЕСА_1 прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Рішення Московського районного суду м.Харкові від 27.11.2017 року скасовано постановою Полтавського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року, а заяву Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади міста Харкова залишено без розгляду. Постановою встановлено, що спадкоємцем майна померлої ОСОБА_3 є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Поляковою М.В. 26.12.2012 року, а також було зареєстроване в Спадковому реєстрі №32962828 26.12.2012 року. 13.03.2024 року ОСОБА_1 надав до суду уточнену зустрічну позовну заяву, в якій збільшив свої позовні вимоги та просив визнати за ним право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , обґрунтував це невизнанням Харківською міською радою за ним права власності на спірну квартиру.
Частиною ч.1 ст.15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 88 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
В ч.1 ст.317 ЦК України зазначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
У частині другій статті 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з частиною першою статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.
Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника на підставі обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3104цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 674/31/15-ц (провадження № 14-288цс18).
Добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей (пункт 6.50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Згідно з ч.1 ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Відповідно до ч.1 ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 27.11.2017 року заяву Харківської міської ради було задоволено. Визнано відумерлою спадщиною квартиру АДРЕСА_1 та передано цю квартиру у комунальну власність територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. 
Рішенням сесії Харківської міської ради від 21.02.2018 року №1007/18 «Про комунальну власність» було затверджено перелік об`єктів, які прийняті до комунальної власності територіальної громади м.Харкова станом на 21.02.2018 року серед них була прийнята у комунальну власність і квартира АДРЕСА_1 . Підставою для прийняття цієї квартири в комунальну власність зазначено рішення Московського районного суду м.Харкова від 27.11.2017 року по справі №643/2746/17. 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року апеляційна скарга ОСОБА_1 була задоволена: рішення Московського районного суду м.Харкова від 27 листопада 2017 року скасовано, заява Харківської міської ради про визнання спадщини відумерлою та передачу нерухомого майна у комунальну власність територіальної громади міста Харкова залишена без розгляду. Заінтересованим особам роз`яснено право на подання позову на загальних підставах.
Даних про звернення Харківської міської ради до суду із вказаним позовом в порядку позовного провадження матеріали справи не містять.
Таким чином наразі відсутнє рішення суду, яким спадщина, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 у вигляді квартири АДРЕСА_1 , визнана відумерлою спадщиною.
Натомість власником вказаною квартири наразі є ОСОБА_1 , який набув зазначене майно на підставі договору купівлі-продажу укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 03.07.2019 року.
Даних про визнання недійсним вказаного правочину матеріали справи не містять.
За відсутності доказів, що вказане майно є відумерлою спадщиною, підстав для витребування спірної квартири на користь Харківської міської ради не вбачається.
Відповідно до положень ст.19 Конституції України «Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України».
Оскільки рішення Московського районного суду м.Харкова від 27.11.2017 року про визнання спадщини ОСОБА_3 відумерлою та передання спірної квартири у комунальну власність територіальної громади скасовано Полтавським апеляційним судом 29.11.2022 року, тому підстава для прийняття спірної квартири у комунальну власність територіальної громади м.Харкова, наразі, відпала.
Отже рішення Харківської міської ради від 21.02.2018 року №1007/18 «Про комунальну власність» щодо затвердження переліку об`єктів про прийняття у комунальну власність квартири АДРЕСА_1 порушує права власника та підлягає скасуванню.
Висновок суду першої інстанції в частині задоволення зустрічних позовних вимог відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Згідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В ч.1 ст.386 ЦК України зазначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Відповідно до вимог ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
Оскільки ОСОБА_1 зареєстрував своє право власності на спірну квартиру та в день укладення ним договору купівлі-продажу квартири, про що свідчить витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та станом на 03.07.2019 року в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, будь-яка інформація про передачу спірної квартири в комунальну власність та про реєстрацію права власності на спірну квартиру за територіальною громадою м. Харкова була відсутня, тому судова колегія доходить висновку, що ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 правомірно.
Отже висновок суду першої інстанції, що при оспорюванні Харківською міською радою права власності ОСОБА_1 на куплену ним у 2019 році квартиру, його право підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_1 , відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Щодо посилання Харківської міської ради на порушення судом першої інстанції вимог ч. 1 ст. 193 та ч. 3 ст. 194 Цивільного процесуального кодексу України, судова колегія зазначає наступне.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне між собою.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
З матеріалів справи вбачається, що рішенням сесії Харківської міської ради від 21.02.2018 року №1007/18 «Про комунальну власність», на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 27.11.2017 року, квартиру АДРЕСА_1 прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Харкова. 
Звертаючись із позовом про витребування майна у добросовісного набувача Харківська міська рада посилалась на те, що володіти, розпоряджатись та користуватись спірною квартирою Харківська міська рада не може в зв`язку із тим, що спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору купівлі- продажу від 03.07.2019 року.
Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_1 на законних підставах набув у власність спірну квартиру.
Рішення сесії Харківської міської ради від 21.02.2018 року №1007/18 «Про комунальну власність» є безпідставним, оскільки воно винесене на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 27.11.2017 року по справі №643/2746/17, якою вказану квартиру було визнано відумерлою спадщиною. Проте вказане судове рішення в подальшому було скасовано постановою Полтавського апеляційного суду від 29 листопада 2022 року.
Частиною першою ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (ч.1 ст.19 ЦПК України).
Загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції і розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин в усіх випадках, за виключенням, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне.
По-друге, таким критерієм є суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).
Відповідно до частини першої ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Отже, одним із учасників адміністративного спору є суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства.
КАС України надає визначення публічно-правового спору - як спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п.2 ч.1 ст. 4 КАС України) та адміністративного судочинства - діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення справ у порядку, встановленому цим законом (п. 5 ч.1 ст. 4 КАС України).
Відповідно до п.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Ужитий у цій процесуальній нормі термін "суб`єкт владних повноважень" означає орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України)
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.
Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.
Оскільки ОСОБА_1 заперечує правомірність рішення сесії Харківської міської ради від 21.02.2018 року №1007/18 «Про комунальну власність» та просить його скасувати з огляду на те, що вважає себе добросовісним набувачем та власником квартири, а також тому, що, рішення, на підставі якого спірне майно визнано відумерлою спадщиною, наразі скасовано. Просить про захист свого цивільного права. Тому дані вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
Рішення суду ухвалено з дотриманням вимог чинного законодавства та відповідає фактичним обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради – залишити без задоволення.
Рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий:         О.В. Маміна
Судді:       О.Ю. Тичкова
В.Б. Яцина