КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4022/2026
Справа № 363/3401/25

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

23 лютого 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» на рішення Вишгородського районного суду Київської області, ухвалене у складі судді Рудюка О.Д. в м. Вишгород 22 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року позивач ТОВ «ФК «Ейс» звернувся до суду із даним позовом, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № 503742226 від 14 лютого 2022 року в розмірі 17556 грн., покласти на відповідача судові витрати.
Заявлені вимоги мотивував тим, що 14 лютого 2022 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (первісний кредитор) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 503742226 у формі електронного документу з використанням електронного підпису. Згідно умов кредитного договору первісний кредитор виконав свій обов`язок та перерахував відповідачу, шляхом ініціювання через банк провайдер, грошові кошти в розмірі 15000 грн. на банківську картку відповідача, вказану нею в заявці при укладенні кредитного договору.
28 листопада 2018 року між первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28 листопада 2019 року, у подальшому до договору факторингу укладалися додаткові угоди, в тому числі щодо продовження терміну договору факторингу.
Первісний кредитор та ТОВ «Таліон Плюс» на виконання договору факторингу підписали реєстр прав вимоги № 175 від 05 травня 2022 року, за яким від первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс» було відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі, зазначеному у реєстрі прав вимоги.
23 лютого 2024 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 23/0224-01, на виконання якого було підписано реєстр прав вимоги № 1 від 23 лютого 2024 року, за яким від первісного кредитора до ТОВ «Таліон Плюс» було відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі, зазначеному у реєстрі прав вимоги.
29 травня 2025 року ТОВ «Фінансова Компанія «Онлайн фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» уклали договір факторингу № 29/05/25-Е, за умовами якого позивачу відступлено право вимоги до відповідача за кредитним договором. Відповідно до реєстру боржників б/н від 29 травня 2025 року за договором факторингу, до ТОВ «ФК «Ейс» перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 17556 грн.
Вказував, що ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та позивач не здійснювали жодних нарахувань за кредитним договором, а зі сторони відповідача не здійснювалося погашення заборгованості за кредитним договором. Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем на момент подання позовної заяви за кредитним договором становить 17556 грн., яка складається із 15000 грн. заборгованості по тілу кредиту та 2556 грн. заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 жовтня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач ТОВ «ФК «Ейс», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що судом першої інстанції встановлено факт укладення відповідачем кредитного договору та перерахування коштів відповідачу, факт укладення договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року та додаткових угод, факт укладення договору факторингу № 23/0224-01 від 23 лютого 2024 року, факт укладення договору факторингу № 29/05/25-Е від 29 травня 2025 року. Таким чином, суд першої інстанції визнав факт укладення сторонами кредитного договору та підтвердив наявність зобов`язань, що виникли на його підставі. Крім того, суд встановив факт укладення договору факторингу разом із відповідними додатковими угодами, а також факт переходу права вимоги відповідно до реєстрів.
Однак судом першої інстанції відмовлено в позові з мотивів нібито недоведення переходу права вимоги та відсутності доказів фінансування за договорами факторингу, з чим позивач не погоджується.
Щодо відступлення права вимоги, пояснював, що договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року є рамковою угодою, адже він підтверджує згоду двох сторін співпрацювати протягом тривалого часу, а саме з 28 листопада 2018 року по 31 грудня 2024 року. Згідно п. 4.1 договору факторингу, право вимоги переходить від клієнта до фактора у день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі, встановленій у відповідному додатку. Отже, передача прав вимоги до боржників здійснюється на підставі реєстрів прав вимоги, що містять перелік конкретних прав вимоги, а не у день укладення договору факторингу. 05 травня 2022 року первісний кредитор та ТОВ «Таліон Плюс» підписали реєстр прав вимоги № 175 до договору факторингу № 1, відповідно до якого останній набув право вимоги до відповідача на загальну суму 15723 грн. Даний факт свідчить про те, що відступлення права вимоги здійснювалося не щодо майбутніх чи умовних зобов`язань, а конкретного, дійсного, чинного на той момент зобов`язання відповідача перед первісним кредитором. 
Вказував, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок щодо предмету договору факторингу, сутність якого полягає не у відступленні прав вимоги за конкретним кредитним договором, а у відступленні права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги. У цьому контексті важливим є те, що реєстр прав вимоги, до якого був включений кредитний договір № 503742226 від 14 лютого 2022 року, укладений 05 лютого 2022 року, тобто через три місяці після укладення кредитного договору. Таким чином, на момент включення цього кредитного договору до реєстру прав вимоги вже існувало та відступлено ТОВ «Таліон Плюс».
Щодо переходу прав вимоги за договором факторингу № 23/0224-01 від 23 лютого 2024 року та реєстру прав вимог № 1 від 23 лютого 2024 року, пояснював, що відповідно до п. 1.3 договору факторингу, під правом вимоги за цим договором розуміється права ТОВ «Таліон Плюс» за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на виконання договору факторингу підписали реєстр прав вимоги № 1 від 23 лютого 2024 року, за яким від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі, зазначеному в реєстрі прав вимоги.
Щодо переходу прав вимоги за договором факторингу № 29/05/25-Е від 29 травня 2025 року, пояснював, що відповідно до п. 1.5 договору факторингу, під правом вимоги за цим договором розуміється права ТОВ «Таліон Плюс» за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач на виконання договору факторингу підписали реєстр прав вимоги б/н від 29 травня 2025 року, за яким від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором у розмірі, зазначеному в реєстрі прав вимоги.
Наголошував, що як положення національного законодавства (ст. 512, 1078, 1079, 1084 ЦК України), так і висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду чітко підтверджують, що за спірними договорами факторингу до товариства могли перейти права вимоги за кредитним договором - грошові права вимоги, які виникли після укладення договорів факторингу.
Щодо реєстрів прав вимоги, вказував, що надані позивачем витяги з реєстру прав вимоги до договорів факторингу підписані та мають печатки уповноважених осіб, а також в них зазначена вся необхідна інформація, а саме номер реєстру, номер договору, дата договору, суми заборгованостей, реквізити сторін. Наголошував, що реєстри в межах договорів факторингу містять інформацію, яка відповідно до законодавства України належить до таємниці фінансової послуги. Фактор, отримуючи право вимоги до певних боржників, отримує доступ лише до тієї інформації, яка є необхідною для реалізації цих прав. Це зобов`язує клієнта забезпечити належний відбір документів та інформації, яка передається фактору, обмежуючись лише витягами або копіями, що стосуються переданих прав. Витяги з реєстрів боржників формуються безпосередньо клієнтом та фактором, тобто сторонами договору факторингу. Позивач як новий кредитор не має впливу на їх форму та вигляд, а також доступу до повного реєстру. Його роль обмежується отриманням документів, які передаються йому у зв`язку з виконанням договору факторингу. Таким чином, подані вимоги з реєстрів відповідають загальним вимогам належних та допустимих доказів, передбаченим ст. 76, 77 ЦПК України. Законодавство України не встановлює чіткої уніфікованої форми таких витягів, а тому важливим є зміст документа, його реквізити та відповідність домовленостям між сторонами договору.
Стверджував, що оскільки ним надано належні документи (договори факторингу та відповідні реєстри прав вимог), які підтверджують послідовність і безперервність переходу прав вимоги, суд першої інстанції необґрунтовано визнав ці докази недостатніми для підтвердження правового статусу скаржника як належного кредитора. Оплата за відступлення прав вимоги не є предметом спору, однак для повного та всебічного розгляду до позовної заяви було додатково долучено докази оплати за кожним договором факторингу.
Посилався на суперечливість позиції суду першої інстанції, яким встановлено, що право вимоги за кредитним договором перейшло на кожному етапі факторингового ланцюга, проте одночасно постановлено, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснило передачу невизначених вимог, оскільки жодної вимоги щодо відповідача ОСОБА_1 на момент укладення договору факторингу не існувало.
Щодо правових висновків Верховного Суду, на які посилався суд першої інстанції, зазначив, що предметом спору у справі № 914/868/17 є визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги, укладених між юридичними особами без спеціального статусу, а об`єктом спору є кредитний договір та відступлення права вимоги за кредитним договором. Предметом розгляду у справі № 31/160 (29/170(6/77-5/100), постанова від 04 грудня 2018 року, є вирішення питання про заміну кредитора боржника правонаступником у зв`язку з переходом права вимоги до нового кредитора на підставі договору факторингу та договорів відступлення права вимоги на підставі ст. 52 ГПК України та ст. 21 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом». Суть спірного питання зводиться до встановлення, чи були визнані кредиторські вимоги правопопередника до боржника та в якому розмірі, а також обсягу переданих правонаступнику прав вимоги до банкрута, при цьому вказані спори не стосуються ні питання правового регулювання договору факторингу, ні питання визначення моменту переходу прав вимоги. Таким чином, спірні правовідносини в цих справах не є подібними.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідачу ОСОБА_1 неодноразово направлялася копія ухвали про відкриття апеляційного провадження, копія апеляційної скарги із доданими до неї письмовими матеріалами шляхом направлення листів на поштову адресу. Згідно з відміткою на конверті останнього з надісланих на адресу відповідача поштових відправлень, таке відправлення повернуто до суду з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою, а тому відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України ОСОБА_1 вважається такою, що отримала судову кореспонденцію. 

27 січня 2026 року від ТОВ «ФК «Ейс» надійшли додаткові пояснення у справі, в яких позивач просив врахувати правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25, під час розгляду даної справи.
Посилався на те, що на момент розгляду даної справи апеляційним судом окремі питання, викладені в оспорюваному рішенні суду першої інстанції, стали предметом дослідження Верховного Суду, за результатами якого було сформовано відповідний висновок, що має значення для справи.
Зокрема, постановою Верховного Суду від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25 в аналогічній справі щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», було узагальнено судову практику та зроблено висновок щодо правомірності переходу права вимоги на підставі договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року між первісним кредитором та ТОВ «Таліон Плюс». 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії заявки на отримання грошових коштів в кредит від 14 лютого 2022 року, відповідач ОСОБА_1 звернулась до ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» про надання кредиту за договором (оферта) 503742226 дата укладання договору 14.02.2022 року сума кредиту 15000 грн. строком на 30 днів, вказала свої персональні дані, електронну адресу та адресу проживання, номер картки (а. с. 20).
Згідно довідки щодо дій позичальника в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», відповідачем ОСОБА_1 був отриманий одноразовий ідентифікатор для підпису договору № 503742226 від 14 лютого 2022 року на суму кредиту 15000 грн., строком кредитування 30 днів, процентна ставка 0,38% в день (а. с. 12).
Згідно договору про надання кредиту у вигляді кредитної лінії №503742226 від 14 лютого 2022 року, укладеного ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 , підписаного одноразовим ідентифікатором MNV6Р32R, договір укладено у вигляді кредитної лінії в розмірі кредитного ліміту на суму 15000 грн. на умовах строковості, зворотності, платності. Позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, зазначених у цьому договорі, додатках до нього та правилах надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». Відповідно до п.2.3 кредитодавець надає перший транш за договором в сумі 15000 грн. одразу після укладення договору, який має бути повернутий до 16 березня 2022 року. 
Згідно п. 3.6 договору позичальнику надається дисконтний період кредитування, протягом якого позичальник може збільшувати суму кредиту (отримати черговий транш) в межах кредитного ліміту шляхом ініціювання такої операції в особистому кабінеті, а також частково повернути суму кредиту. На момент укладення цього договору строк дисконтного періоду користування складає 30 днів від дати отримання позичальником першого траншу.
Згідно п. 3.7 договору сторони погодили, що встановлений в п. 3.1 договору строк дисконтного періоду та, відповідно, строк надання кредитної лінії може бути продовжено позичальником шляхом здійснення протягом дисконтного та пільгового періодів оплати всіх фактично нарахованих процентів за умови, якщо позичальником в особистому кабінеті чи в терміналах самообслуговування партнерів кредитодавця активовано функцію продовження строку дисконтного періоду.
Згідно п. 7.2 договору дата повернення кредиту, вказана в п. 7.1 договору, переноситься, а вказаний строк кредитування продовжується при настанні наступних відкладальних обставин: п. 7.2.1 у разі продовження позичальником дисконтного періоду кредитування, зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту кожен раз переносяться на нову дату закінчення дисконтного періоду кредитування, вирахувану відповідно до правил цього договору; п. 7.2.2 у разі, якщо позичальник продовжує користуватись кредитом після закінчення дисконтного періоду кредитування, зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при ненадходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду.
Згідно п. 8.5.1 договору, якщо позичальник здійснить повернення всієї суми отриманого кредиту до закінчення строку дисконтного періоду, то зобов`язання позичальника по сплаті процентів фактичні дні користування кредитом будуть визначатися за процентною ставкою 138,70 % річних, що становить 0,38 % від суми кредиту за кожний день користування ним. 
Згідно п. 8.7 договору, якщо позичальник користуватиметься кредитом після закінчення дисконтного періоду, умови про розрахунок загальних витрат за кредитом та загальної вартості кредиту на умовах, описаних в п. 8.5 договору не застосовуються, і відповідно загальна вартість кредиту за період всього дисконтного періоду визначається відповідно до розміру базової процентної ставки, вказаної в п. 8.3 договору (2,10 % від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника, за кожен день користування ним).
Згідно п. 8.4 договору зобов`язання по сплаті процентів за користування кредитом після закінчення дисконтного періоду кредитування визначається за процентною ставкою 1087,70 % річних, що становить 2,98 % в день від суми залишку кредиту, що знаходиться у позичальника, за кожен день користування ним (а. с. 32 - 39).
28 листопада 2018 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклали договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (п.2.1. Договору). Право вимоги - означає всі права клієнта за кредитним договором, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому (п. 1.3. Договору). Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному додатку (п.4.1 Договору). Договір набуває чинності та всі права та обов`язки сторін за цим договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін, та скріплення печатками (за наявності її у сторони) (п.8.1. Договору). Строк цього договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.8.1 цього договору та закінчується 28 листопада 2019 року, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором (п.8.2. Договору) (а. с. 73 - 78).
28 листопада 2019 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклали додаткову угоду № 19 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно якої сторони дійшли згоди викласти п. 8.2 договору в іншій редакції, а саме, що строк дії цього договору закінчується 31 грудня 2020 року, але в будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором (а. с. 78 зворот).
31 грудня 2020 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклали додаткову угоду № 26 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно якої сторони дійшли згоди викласти текст договору у новій редакції, а саме, що згідно п. 2.1 розділу 2 договору факторингу клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а. с. 79 - 83).
Відповідно до п. 1.3 договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (в редакції від 31 грудня 2020 року) визначено, що під правом вимоги розуміються всі права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Пунктом 1.2 договору визначено, що перелік кредитних договорів наводиться у відповідних додатках до договору, а саме реєстрах прав вимоги.
Відповідно до п. 1.5 договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року (в редакції від 31 грудня 2020 року) встановлено, що реєстр прав вимоги означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за договором. Форма вказаного реєстру наведена в додатку № 1 до договору.
31 грудня 2021 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклали додаткову угоду № 27 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31 грудня 2022 року включно (а. с. 84). 31 грудня 2022 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклали додаткову угоду № 31 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31 грудня 2023 року включно (а. с. 84 зворот). 31 грудня 2023 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» уклали додаткову угоду № 32 до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно якої сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31 грудня 2024 року включно (а. с. 85).
Згідно акту звірки взаємних розрахунків станом на 31 грудня 2022 року зі сплати суми фінансування за реєстром прав вимоги № 175 від 05 травня 2022 року за договором факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, станом на 31 грудня 2022 року фактором здійснено повну оплату суми фінансування за відступлення (передачу) прав вимоги за реєстром прав вимоги № 175 від 05 травня 2022 року (а. с. 70).
Згідно витягу з реєстру прав вимоги від 05 травня 2022 року № 175, ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» на виконання договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року підписали цей реєстр прав вимог про те, що на умовах договору клієнт відступив фактору права вимоги до боржників, в тому числі до ОСОБА_1 за кредитним договором № 503742226 від 14 лютого 2022 року (а. с. 71).
23 лютого 2024 року ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Онлайн фінанс» уклали договір факторингу № 23/0224-01 (а. с. 65 - 70).
Пунктом 2.1 розділу 2 договору факторингу визначено, що клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.
Відповідно до п. 1.3 договору факторингу під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Відповідно до п. 1.5 договору факторингу реєстр прав вимоги означає перелік прав вимоги до боржників, що відступається за цим договором. Форма вказаного реєстру наведена в додатку № 1 до цього договору.
Згідно витягу з реєстру прав вимоги від 23 лютого 2024 року № 1, ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Онлайн фінанс» на виконання договору факторингу № 23/0224-01 від 23 лютого 2024 року підписали цей реєстр прав вимог про те, що на умовах договору клієнт відступив фактору права вимоги до боржників, в тому числі до ОСОБА_1 за кредитним договором № 503742226 від 14 лютого 2022 року (а. с. 63).
Згідно платіжної інструкції від 26 лютого 2024 року, ТОВ «Онлайн фінанс» здійснено оплату на користь ТОВ «Таліон Плюс» за відступлення права вимоги згідно реєстру прав вимоги № 1 від 23 лютого 2024 року та договору факторингу № 23/0224-01 від 23 лютого 2024 року (а. с. 62).

29 травня 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Онлайн Фінанс» та ТОВ «ФК «Ейс» було укладено договір факторингу № 29/05/25-Е, п. 1.1 розділу 1 якого передбачено, що фактор зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступити факторові право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якою настав або виникне в майбутньому до третіх осіб - боржників, включаючи суму основного зобов`язання (суму позики), плату за позикою (проценти за користування позикою та проценти на прострочену позику), пеню за порушення грошових зобов`язань та інші платежі, право на одержання яких належить клієнту. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані, зазначені в реєстрі боржників, який формується згідно з додатком № 1 і є невід`ємною частиною договору.
Згідно п. 1.2 договору, перехід від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості до боржників відбувається в момент підписання сторонами акта прийому-передачі реєстру боржників згідно з додатком № 2, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей та набуває відповідні права вимоги. Підписаний сторонами та скріплений їх печатками акт прийому-передачі реєстру боржників підтверджує факт переходу від клієнта до фактора прав вимоги заборгованості та є невід`ємною частиною цього договору (а. с. 57 - 61).
Згідно витягу з реєстру боржників, який є додатком до договору факторингу № 29/05/25-Е від 29 травня 2025 року, клієнт відступив фактору права вимоги до боржників, в тому числі до ОСОБА_1 за кредитним договором № 503742226 від 14 лютого 2022 року (а. с. 55).
Позивачем надано копії платіжних інструкцій від 04 червня - 06 червня 2025 року, у яких призначенням платежу зазначено часткову оплату фінансування ТОВ «ФК «Ейс» за відступлення права вимоги згідно договору факторингу № 29/05/25-Е від 29 травня 2025 року (а. с. 49 - 51).
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 503742226 від 14 лютого 2022 року, який здійснений ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», сума заборгованості на момент відступлення права вимоги становила 15723 грн. та складалася із заборгованості по тілу кредиту 15000 грн. та заборгованості по відсоткам 723 грн. (а. с. 48).
Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 503742226 від 14 лютого 2022 року, який здійснений ТОВ «Таліон Плюс», сума заборгованості на момент відступлення права вимоги ТОВ «ФК Онлайн Фінанс» становила 17556 грн. та складалася із заборгованості по тілу кредиту 15000 грн. та заборгованості по відсоткам 2556 грн. (а. с. 47).
На а. с. 46 знаходиться документ під назвою «Виписка з особового рахунку за кредитним договором № 503742226 від 14 лютого 2022 року ШБ: ОСОБА_1 », складений та підписаний директором ТОВ «ФК «Ейс», у якому зазначено, що заборгованість перед ТОВ «ФК «Ейс» за кредитним договором № 503742226 від 14 лютого 2022 року станом на 05 червня 2025 року складає 17556 грн. та складається з простроченої заборгованості за сумою кредиту 15000 грн. та простроченої заборгованості за процентами 2556 грн.

На виконання ухвали Вишгородського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2025 року про витребування доказів АТ «Універсал Банк» повідомлено, що на ім`я ОСОБА_1 банком було емітовано картку № НОМЕР_1 , за період з 14 лютого 2022 року по 19 лютого 2022 року на платіжну картку дійсно надійшло зарахування коштів в сумі 15000 грн. Номер телефону НОМЕР_2 був фінансовим номером телефону за картковим номером НОМЕР_1 , та знаходився в анкетних даних ОСОБА_1 (а. с. 114 - 115).
До відповіді АТ «Універсал Банк» надано виписку з особового рахунку ОСОБА_1 , у якій відображено зарахування 14 лютого 2022 року грошових коштів в розмірі 15000 грн. (а. с. 116 - 118).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За приписами ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Закон України «Про електронну комерцію» визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-комунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
У статті 3 цього Закону «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За правилом ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язань клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Дослідивши наявні в матеріалах справи кредитний договір та договори факторингу, суд першої інстанції виснував, що відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора, є істотними умовами цього договору. Разом з тим, право вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем ОСОБА_1 , у зазначені договори факторингу входити не могло, і таким чином, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» здійснило передачу невизначених вимог, оскільки жодної вимоги щодо відповідача ОСОБА_1 на момент укладення договору факторингу не існувало.
Також суд першої інстанції зазначив, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження оплати за договорами факторингу від 28 листопада 2018 року, 23 лютого 2024 року та 29 травня 2025 року.
Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені стороною позивача вимоги є безпідставними, ТОВ «ФК «Ейс» є неналежним позивачем, ним не було доведено право вимагати від відповідача сплати заборгованості за кредитним договором, укладеним 14 лютого 2022 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», з таких підстав у задоволенні позову слід відмовити з підстав відсутності порушеного, не визнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача

Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на помилковому тлумаченні судом першої інстанції ст. 1078 ЦК України, відповідно до якої предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Так, за умовами договору факторингу від 28 листопада 2018 року № 28/1118-01, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідатиме перед фактором, якщо одержані ним суми будуть меншими від суми, сплаченої фактором клієнту, та меншими від загальної суми зобов`язання боржника. Разом з правом вимоги до фактора переходять інші права та обов`язки клієнта за кредитним договором. У випадку укладення сторонами більше ніж одного Реєстру прав вимоги, кожен наступний Реєстр прав вимог є самостійним додатком, та не замінює попередній (п. 2.2).
Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами Реєстру прав вимоги, по формі встановленій у відповідному додатку. Підписанням Реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним Реєстром прав вимоги (п. 4.1).
Відповідно пункту 1.3 договору, правом вимоги є всі права клієнта за кредитним договором, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.
Згідно з п. 8.1 цього договору, договір набуває чинності та всі права та обов`язки сторін за цим договором набувають повної юридичної сили з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками (за наявності її у сторони).
Строк дії вказаного договору згідно п. 8.2 було встановлено до 28 листопада 2019 року.

У подальшому додатковими угодами вносились зміни до договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, відповідно до яких, зокрема, строк його дії було продовжено до 31 грудня 2024 року включно.

Враховуючи вищевикладене, висновки суду першої інстанції про те, що право вимоги за кредитним договором від 14 лютого 2022 року, укладеним після укладення договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, не могло бути переданим як майбутня невизначена вимога, якої не існувало на момент укладення договору факторингу, є передчасними та помилковими.

Посилання суду першої інстанції на правові висновки Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2018 року у справі №914/868/17 про те, що передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином, є помилковими з огляду їх нерелевантність до спірних правовідносин, оскільки у справі №914/868/17 предметом позову є визнання недійсним договору про відступлення права вимоги, а в справі, що переглядається, право вимоги передано позивачу на підставі договору факторингу, який має інше правове регулювання.

Апеляційний суд не погоджується з помилковою оцінкою судом першої інстанції реєстру прав вимог між ТОВ «ФК «Ейс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», актів повернення права вимоги, актів прийому передачі реєстру боржників, реквізити яких не заповнені, а маються тільки підписи та печатки, що викликало сумнів суду, з огляду на те, що зазначені документи у додатках до договорів факторингу по суті є формами, які підлягають заповненню при укладенні реєстрів боржників. При цьому витяги з реєстрів боржників, до яких включено вимоги до відповідача ОСОБА_1 за кредитним договором № 503742226 від 14 лютого 2022 року, також долучені до позову і досліджені судом.

Крім того, звертаючи уваги на відсутність в матеріалах справи доказів оплати за договорами факторингу від 28 листопада 2018 року, 23 лютого 2024 року та 29 травня 2025 року, суд першої інстанції залишив поза увагою, що відповідно до умов зазначених договорів факторингу, перехід права вимоги пов`язується не з фактом сплати коштів, а з підписанням реєстру прав вимог або з підписанням акта прийому-передачі реєстру боржників, які фіксують передачу прав.

Апеляційний суд враховує, що кредитний договір має консенсуальний характер, оскільки на відміну від договору позики набирає чинності з моменту, коли сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов (ч. 1 ст. 638 ЦК). Це, в свою чергу, надає сторонам кредитного договору право на відмову від надання або одержання кредиту за вже укладеним договором. Таким чином, укладення кредитного договору підтверджує наявність правовідносин, що наділяє сторін певними правами і обов`язками, однак сам факт укладення договору не є беззаперечним доказом наявності заборгованості.

Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.
Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.
Способи, строки та порядок розрахунків у сфері електронної комерції визначаються в електронному договорі з урахуванням вимог законодавства України.
Продавець (виконавець, постачальник), оператор платіжної системи або інша особа, яка отримала оплату за товар, роботу, послугу відповідно до умов електронного договору, повинні надати покупцеві (замовнику, споживачу) електронний документ, квитанцію, товарний чи касовий чек, квиток, талон або інший документ, що підтверджує факт отримання коштів, із зазначенням дати здійснення розрахунку.

Крім цього, Верховним Судом у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц зроблені висновки про те, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеними кредитними договорами та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто, виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитними договорами.

Виходячи із правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року по справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19), згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, з урахуванням положень статей 526, 527, 530 ЦК України, кредитор має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.
У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов`язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку на пред`явлення будь-якої вимоги. Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України.
У свою чергу позичальник наділений правом заперечувати як укладення кредитного договору, так і факт отримання коштів. Проте, у разі твердження про повне чи часткове виконання зобов`язання, позичальник повинен підтвердити це належними доказами, які свідчать про своєчасне повернення суми кредиту та сплату нарахованих відсотків.

У справі, що переглядається, на виконання ухвали Вишгородського міськрайонного суду Київської області від 24 червня 2025 року про витребування доказів АТ «Універсал Банк» повідомлено, що на ім`я ОСОБА_1 банком було емітовано картку № НОМЕР_1 , за період з 14 лютого 2022 року по 19 лютого 2022 року на платіжну картку дійсно надійшло зарахування коштів в сумі 15000 грн. Номер телефону НОМЕР_2 був фінансовим номером телефону за картковим номером НОМЕР_3 , та знаходився в анкетних даних ОСОБА_1 (а. с. 114 - 115).
До відповіді АТ «Універсал Банк» надано виписку з особового рахунку ОСОБА_1 , у якій відображено зарахування 14 лютого 2022 року грошових коштів в розмірі 15000 грн. (а. с. 116 - 118).

Таким чином, доказами, наявними в матеріалах справи, підтверджується і відповідачем не спростовано отримання ОСОБА_1 кредитних коштів згідно з договором № 503742226 від 14 лютого 2022 року в розмірі 15000 грн. від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», докази повернення кредиту та відсотків за користування кредитними коштами в матеріалах справи відсутні.
Крім того, оскільки матеріалами справи підтверджується факт відступлення позивачу ТОВ «ФК «Ейс» вимог за кредитним договором № 503742226 від 14 лютого 2022 року, право позивача як кредитора є порушеним внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання та підлягає захисту.

Враховуючи наведене, висновки суду про відмову в позові є передчасними та помилковими, судове рішення ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції, не відповідають обставинам справи, здійснені в результаті неправильного застосування норм матеріального права, відтак, рішення суду першої інстанції не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.
Вирішуючи позовні вимоги ТОВ «ФК «Ейс» по суті, апеляційний суд виходить із того, що оскільки позивачем підтверджено перерахування на користь відповідача кредитних коштів, а відповідачем на надано доказів належного виконання зобов`язання за кредитним договором, не спростовано наявності заборгованості, така заборгованість підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Оцінюючи розрахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором, апеляційний суд враховує, що строк користування кредитними коштами в розмірі 15000 грн. сторонами визначений 30 днів до 16 березня 2022 року.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 

У постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Разом із тим, згідно розрахунків заборгованості, долучених до позовної заяви, вбачається, що відсотки за користування кредитом зі строком користування до 16 березня 2022 року продовжували незаконно нараховуватися після закінчення строку основного зобов`язання (а. с. 46 - 48).

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача відсотків, нарахованих за межами 30 днів кредитування, що визначено договором, позивач посилався на факт продовження дії договору та строку користування кредитними коштами, що передбачено умовами договору.

При цьому позивач не звернув уваги, що неповернення кредиту у визначений договором строк, в даному випадку після спливу 30 днів кредитування, свідчить не про продовження строку договору, а про неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань.

Нарахування та стягнення процентів за користування позикою та кредитом поза визначеним кредитним договором строком суперечить вимогам ЦК України та висновкам Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 27 липня 2021 року за № 910/18943/20 зроблено висновок, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Враховуючи вищевикладене, проценти за користування кредитними коштами, після спливу 30 днів кредитування стягнуті судом першої інстанції з відповідача безпідставно, а отже у зазначеній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Так, з розрахунку заборгованості, складеного первісним кредитором ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», вбачається, що з 14 лютого 2022 року по 03 березня 2022 року було нараховано відсотки в розмірі 57 грн. щоденно. 
04 березня 2022 року позичальником було здійснено сплату відсотків в розмірі 399 грн. а 08 квітня 2022 року - 57 грн., що відображено у розрахунку заборгованості (а. с. 48).

Таким чином, загальний розмір заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 503742226 від 14 лютого 2022 року, станом на час звернення з даним позовом становив 15000 грн. заборгованості за тілом кредиту та 513 грн. заборгованості за відсотками, нарахованими за період з 14 лютого 2022 року по 16 березня 2022 року, всього 15513 грн., і саме в даному розмірі заборгованість підлягає стягненню з неї на користь позивача.

За подання позовної заяви ТОВ «ФК «Ейс» сплачено судовий збір в розмірі 2422,40 грн., за подання апеляційної скарги - 3633,60 грн., разом 6056 грн.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов задоволено на 88 % (стягнуто заборгованість в розмірі 15513 грн. із заявлених до стягнення 17556 грн.), судовий збір в розмірі 5329,28 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, позивачем заявлені вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу.

29 травня 2025 року адвокатське бюро «Тараненко та партнери» та ТОВ «ФК «Ейс» уклали договір про надання правничої допомоги № 29/05/25-01, за змістом п. 3.3 якого гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені сторонами в протоколі погодження вартості послуг до договору (додаток № 1 до договору).
Згідно додатку № 1 до договору, яким є протокол погодження вартості послуг, вартість адвокатського запиту - 500 грн. за 1 годину, вивчення матеріалів справи - 500 грн. за 1 годину, складання позовної заяви - 2500 грн. за 1 годину (а. с. 45 зворот).
05 червня 2025 року адвокатське бюро «Тараненко та партнери» та ТОВ «ФК «Ейс» уклали акт прийому-передачі наданих послуг, згідно яких виконавець надав, а клієнт отримав наступні послуги: складання позовної заяви про стягнення заборгованості за кредитним договором № 503742226 від 14 лютого 2022 року, позичальник ОСОБА_1 - 2 години, 5000 грн., вивчення матеріалів справи - 2 години, 1000 грн., підготовка двох адвокатських запитів щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів - кожне по 1 годині, 500 грн., всього 7000 грн. (а. с. 42). 
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.
Відповідно до статей 1, 26, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
У статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

Клопотань щодо зменшення розміру витрат на правничу допомогу від сторони відповідача не надходило.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що за наслідками апеляційного перегляду позов задоволено частково, оскільки стягнуто з відповідача на користь позивача 15513 грн. із заявлених до стягнення 17556 грн., що становить 88 % задоволених вимог, а також враховуючи відсутність заперечень відповідача щодо розміру витрат на правничу допомогу, понесені позивачем витрати на правничу допомогу в розмірі 6160 грн. пропорційно до задоволення позовних вимог підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Ейс» заборгованість за кредитним договором № 503742226 від 14 лютого 2022 року в розмірі 15513 грн., а також судовий збір в розмірі 5329,28 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 6160 грн.
В іншій частині позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.
Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» задовольнити частково.
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 жовтня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» (м. Київ вул. Поправки Юрія, будинок 6 кабінет 13 код ЄДРПОУ 42986956) заборгованість за кредитним договором № 503742226 від 14 лютого 2022 року в розмірі 15513 грн., а також судовий збір в розмірі 5329,28 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 6160 грн.
В решті позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Ейс» відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.