УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/5219/24 Головуючий у 1-й інст. Адамович О. Й. 
Категорія 16 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М., 
суддів: Павицької Т.М., Талько О.Б.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №296/5219/24 за позовом  ОСОБА_1 до Держави України в особі Житомирської обласної прокуратури, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням і діями органів досудового слідства, прокуратури,
за апеляційною скаргою Житомирської обласної прокуратури
на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 05 червня 2025 року, яке ухвалене під головуванням судді Адамовича О.Й. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 через представника адвоката Атаманенка В.І. звернулася до суду з позовом до держави Україна в особі Житомирської обласної прокуратури. Просила стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 2 000 000 грн компенсації моральної шкоди.
Позов обґрунтований тим, що 23 грудня 2009 року постановою слідчого прокуратури Малинського району Кучера Ю.В. проти ОСОБА_1 була порушена кримінальна справа за фактом службового підроблення офіційного документа за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України. Справа тривалий час розглядалася судами. На підставі вироку Малинського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2011 року ОСОБА_1 була 18 липня 2011 року звільнена з роботи, а саме, - з посади начальника відділу кадрів Малинського МРТМО та поновлена судом на посаді через рік. Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 вересня 2021 року в справі №283/1399/15-к, який ухвалою Житомирського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року залишений без змін, ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, та виправдано за недоведеністю в її діяннях складу кримінального правопорушення. Спричинення шкоди обґрунтовує моральними стражданнями, яких зазнала через безпідставне порушення кримінальної справи, незаконні обвинувачення, які не знайшли свого підтвердження. Після порушення кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 25 грудня 2009 року був обраний запобіжний захід – підписку про невиїзд, що позбавило її права вільно та безперешкодно пересуватися. Ще одним аспектом було незаконне звільнення з посади, що спричинило ОСОБА_1 негативні наслідки, які вимагали докладання додаткових зусиль для організації свого життя, у тому числі для вибудови робочого процесу, який був зруйнований. Ще одним аспектом, який змусив ОСОБА_1 нервувати та переживати, стала тривалість досудового розслідування, оскільки двічі суд повертав справу для додаткового розслідування, хоча злочин відносився до злочинів невеликої тяжкості. Дії органів прокуратури призвели до надмірної тривалості провадження - 13 років 4 місяців 5 днів, хоча у 2013 році після отримання кримінальної справи на додаткове розслідування органи прокуратури могли припинити кримінальне переслідування шляхом прийняття рішення про закриття кримінального провадження або відмовитися від підтримання державного обвинувачення. Отже, більше 13 років ОСОБА_1 перебувала у постійному стресі, важких душевних стражданнях та моральних переживаннях, заподіяних внаслідок психічного впливу на неї, що призвело до погіршення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин із оточуючими людьми, які сприймали її як злочинця та втратили до неї довіру. Моральні страждання також зумовлені необхідністю відвідування органів досудового розслідування та суду, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації та необхідністю вживати додаткових зусиль для відновлення порушеного попереднього стану. Отже, факт заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди підтверджується незаконним порушенням проти неї кримінальної справи, притягненням до кримінальної відповідальності, засудженням за злочин, якого вона не вчиняла, неодноразовим визнанням її винною і відбуванням покарання за першим незаконним вироком від 03 лютого 2011 року, вчиненням процесуальних дій, що обмежують права громадян, приниженням її честі і гідності, змінами в способі життя у зв`язку з незаконним звільнення з роботи, погіршенням стану здоров`я. У період незаконного кримінального переслідування у ОСОБА_2 значно погіршився стан здоров`я, діагностовано: холецистит, панкреатит, гінекологічні захворювання, серцеву недостатність, стенокардію, гіпертонію тощо.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 05 червня 2025 року позов задоволений частково. Стягнуто з держави України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 800 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів досудового слідства, прокуратури і суду. 

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Житомирська обласна прокуратура подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення змінити, зменшивши суму стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 із 1 800 000 до 1 281 333,33 грн.
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що наразі відсутні нормативно сформульовані критерії та загальний метод оцінки розміру компенсації моральної шкоди. У зв`язку з відсутністю чітко сформульованих критеріїв визначення розміру завданої моральної шкоди, законодавцем у певних випадках встановлено нижню межу такого розміру. Відповідно до ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивачем доведений розмір відшкодування моральної шкоди, що перевищує мінімальний розмір відшкодування згідно з Законом. Позивачем під час звернення до суду з позовом, а також під час розгляду справи не було надано жодного належного і допустимого доказу щодо характеру і обсягу страждань, яких вона зазнала; можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її життєвих і суспільних стосунках; часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Позивач перебувала під слідством та судом 160 місяців та 5 днів, а тому розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню на її користь становить 1 281 333,33 грн. Суд першої інстанції, при прийнятті рішення, стягнув на користь позивача моральну шкоду у завищеному розмірі, який не доводиться зібраними у справі доказами. Наведений мінімальний розмір шкоди, який гарантований державою, є досить значним, а тому є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, а підстав для його збільшення немає, оскільки відшкодування не повинно призводити до безпідставного збагачення. Тим більше, наразі в Україні у зв`язку з військовою агресією введений воєнний стан та безпідставне стягнення коштів у значному розмірі з Державного бюджету в цей час може призвести до порушення інтересів держави. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 15 грудня 2020 року в справі №752/17832/14-ц зазначила, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи із перебування позивача під слідством та судом 160 місяців 5 днів та розміру мінімальної заробітної плати 8 000 грн, який діяв на час ухвалення оскаржуваного рішення, судом необґрунтовано стягнуто 1 800 000 грн моральної шкоди, тобто на 518 666,67 грн більше мінімально гарантованої суми, яка також є значною та вже достатньою для розумного задоволення потреб позивача, що не відповідає вказаним принципам поміркованості і розумності, та суперечить сталій практиці Верховного Суду в справах з подібними правовідносинами. Вважає, що розмір моральної шкоди, стягнутої судом першої інстанції, підлягає зменшенню до мінімально гарантованого розміру відшкодування, враховуючи період перебування позивача під слідством і судом та положення ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік». Доказів, на підтвердження перенесених ОСОБА_1 душевних страждань, що виражалися у порушенні її нормальних життєвих зв`язків, вимушених змінах в організації її життя, нераціонального витрачання життєвого часу, сильного стресу, значних витрат фізичних, душевних та матеріальних ресурсів матеріали справи не містять. За відсутності таких доказів суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди у збільшеному розмірі. 

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Атаманенко В.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
При цьому посилається на те, що суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин, врахувавши обсяг завданої шкоди, глибину та тривалість моральних страждань позивача, на засадах виваженості, розумності та справедливості, обґрунтовано зменшив розмір відшкодування моральної шкоди з 2 000 000 грн до 1 800 000 грн. Конкретні обставини цієї справи наведені позивачем у заявах по суті та підтверджені доданими до них документами. Для визначення розміру відшкодування моральної шкоди, крім загального строку перебування позивача під слідством та гарантованого з цих підстав мінімального розміру відшкодування моральної шкоди у сумі 1 281 333,33 грн, представником позивача наведені й інші обставини, що мають важливе значення для вирішення вказаного спору, а саме: безпідставне і незаконне порушення 23 грудня 2009 року стосовно позивача кримінальної справи за відсутності даних про видачу довідки останньою, коли довідка підписана головним лікарем Малинського МРТМО ОСОБА_3 та заступником головного бухгалтера Гулею В.М., завірена печаткою, зареєстрована та видана іншими посадовими особами Малинського МРТМО; пред`явлення 25 грудня 2009 року безпідставного та незаконного обвинувачення; обрання 25 грудня 2009 року позивачу запобіжного заходу – підписки про не виїзд, згідно з яким, вона зобов`язалася під час досудового слідства і суду не відлучатися з місця проживання без дозволу слідчого та суду, з`являтися за викликом; вироком Малинського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2011 року, залишеним в силі судом апеляційної інстанції від 14 червня 2011 року, ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину та засуджено до 1 року 6 місяців обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності строком на 1 рік, при цьому позивачку звільнено від відбування основного покарання у вигляді обмеження волі з випробуванням протягом іспитового строку 1 рік, з покладенням обов`язків не виїжджати за межі України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти її про зміну місця проживання та роботи; на підставі вироку суду 18 липня 2011 року ОСОБА_1 звільнено з роботи; ОСОБА_1 звільнено від відбування покарання по закінченню іспитового строку; після скасування незаконного вироку та отримання кримінальної справи на додаткове розслідування сторона обвинувачення продовжувала вживати заходів щодо незаконного кримінального переслідування позивача, - не зважаючи на звільнення позивача від відбування покарання по закінченню іспитового строку на підставі судового рішення, ОСОБА_1 органом прокуратури знову притягнуто до кримінальної відповідальності за те ж саме кримінальне правопорушення; коли Малинським районним судом Житомирської області 23 липня 2013 року ухвалено повторний вирок, яким позивача визнано винною у вчиненні злочину та звільнено від призначеного судом покарання у зв`язку із закінченням строку давності, запобіжний захід у виді підписки про невиїзд залишений до набрання вироком законної сили. Цей вирок ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 22 жовтня 2013 року скасований, а справа знову була направлена прокурору для організації додаткового розслідування. Отримавши чергово кримінальну справу для проведення додаткового розслідування, її матеріали були направлені до СВ Малинського МВ УМВС України в Житомирській області, який 14 листопада 2013 року вніс відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зареєстрував кримінальне провадження №12013060080000836. За таких обставин, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 під час розслідування не обирався запобіжний захід не відповідають дійсності. Загальний строк обраного під час розслідування кримінальної справи запобіжного заходу до внесення 14 листопада 2013 року за кримінальною справою відомостей до ЄРДР становить 46 місяців 21 день. При цьому цей запобіжний захід не був скасований. Крім того, після внесення відомостей до ЄРДР, 18 березня 2014 року СВ Малинського МВ УМВС України в Житомирській області було прийнято рішення про закриття кримінального проводження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України. Це рішення прокурором скасовано та продовжено вжиття заходів щодо подальшого незаконного кримінального переслідування позивача, щоб не допустити закриття кримінального провадження з реабілітуючих підстав або ухвалення виправдувального вироку. Вказане підтверджується безпідставним складанням 29 квітня 2014 року повідомлення про підозру у вчиненні злочину за ч.1 ст.358 КК України, зміною 24 червня 2014 року підозри з ч.1 ст.358 знову на ч.1 ст.366 КК України, підробленням підпису позивача у розписці про отримання обвинувального акта від 10 липня 2014 року, неодноразовим поверненням судами обвинувальних актів, які за висновками судів не були об`єктивними і неупередженими процесуальними рішеннями. Враховуючи всі обставини, у цій справі відсутні підстави обмежуватися мінімальним розміром відшкодування моральної шкоди в сумі 1 281 333,33 грн. Безпідставне порушення стосовно ОСОБА_1 кримінальної справи, незаконні обвинувачення, які не знайшли підтвердження, викликали низку інших негативних для позивача наслідків. Після порушення кримінальної справи, відносно ОСОБА_1 25 грудня 2009 року обраний запобіжний захід - підписку про невиїзд, який не був скасований в порядку, передбаченому КПК України (в редакції 1960 року). Також вироком Малинського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2011 року, залишеним в силі судом апеляційної інстанції, позивач була засуджена та у подальшому по закінченню іспитового строку постановою суду звільнена від відбування покарання. На виконання незаконного вироку ОСОБА_4 втратила роботу, оскільки була звільнена з посади начальника відділу кадрів Малинського МРТМО, що спричинило їй довготривалі негативні наслідки і була поновлена на підставі рішення суду. Від позивача вимагалося докладання додаткових зусиль для організації свого життя, в тому числі для вибудови робочого процесу, який був зруйнований. Незважаючи на те, що безпідставно інкримінований ОСОБА_1 злочин відносився до злочинів невеликої тяжкості, кримінальна справа двічі судом поверталася для додаткового розслідування. Після внесення за кримінальною справою відомостей до ЄРДР, із метою недопущення закриття кримінального провадження за реабілітуючих підстав, органами прокуратури продовжувалися вживатися заходи щодо незаконного кримінального переслідування позивача та не допущення закриття кримінального провадження за реабілітуючих підстав, що виразилося у скасуванні постанови про закриття кримінального провадження, повідомленні безпідставної підозри, зміні підозри, направленні необґрунтованих обвинувальних актів до суду (в тому числі шляхом фальсифікації матеріалів), які тричі поверталися прокурору для усунення недоліків, оскарження законних і обґрунтованих виправдувальних вироків. Саме ці цілеспрямовані дії органів прокуратури призвели до надмірно тривалого строку кримінального провадження, який становить 13 років 4 місяці та 5 днів і не входить у рамки «розумного строку», передбаченого пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, адже органи прокуратури у 2013 році, після отримання кримінальної справи на додаткове розслідування, могли припинити кримінальне переслідування ОСОБА_1 шляхом закриття кримінального провадження або у відповідності до положень ст.ст.340,341 КПК України відмовитися від підтримання державного обвинувачення. Однак, щодо позивача продовжувалося кримінальне переслідування, а за її скаргами прокуратура Житомирської області надавала відписки. Більше 13 років ОСОБА_1 перебувала під незаконним кримінальним переслідуванням, в постійному стресі, важких душевних стражданнях і моральних переживаннях від незаконних та протиправних дій відповідача.

У судовому засіданні представник ОСОБА_5 апеляційну скаргу підтримала та просить її задовольнити, змінивши рішення суду першої інстанції – зменшити суму стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_1 із 1 800 000 грн до 1 281 333,33 грн. 

Представник позивача ОСОБА_6 апеляційну скаргу не визнав, просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції, яким у відшкодування моральної шкоди стягнуто з держави Україна на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 800 000 грн, - без змін.

Представник Державної казначейської служби України у судове засідання не з`явився. Третя особа про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.58 т.2). За положеннями частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позов частково та стягуючи на користь позивача 1 800 000 грн у рахунок компенсації моральної шкоди, суд першої інстанції виходив із доведеності факту понесення позивачем моральних страждань та переживань із приводу незаконного притягнення її як обвинуваченої, порушення кримінальної справи та розгляду кримінального провадження тривалий час, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків позивача, вимушених змін у організації її життя, нераціонального витрачання життєвого часу, сильного стресу та значних витрат фізичних, душевних та матеріальних ресурсів. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов висновку, що відшкодування в розмірі 1 800 000 грн відповідатиме розміру моральної шкоди, заподіяної позивачу в межах заявлених позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із таким висновком суду першої інстанції з таких мотивів.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що постановою слідчого прокуратури Малинського району Кучера Ю.В. від 23 грудня 2009 року була порушена кримінальна справа проти ОСОБА_1 за фактом службового підроблення офіційного документу за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України (а.с.16 т.1).

Постановою слідчого прокуратури Малинського району Кучера Ю.В. від 25 грудня 2009 року у відношенні ОСОБА_1 був обраний запобіжний захід – підписку про невиїзд (а.с.17-18 зворот т.1).

Вироком Малинського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2011 року, який ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2011 року був залишений без змін, ОСОБА_1 була визнана винною у вчинені злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, та засуджена на 1 року 6 місяців обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків на підприємствах, в установах, організаціях всіх форм власності строком на 1 рік (а.с.24 зворот - 29 т.1). На підставі ст.75 КПК України позивач була звільнена від відбування основного покарання у вигляді обмеження волі з випробуванням протягом іспитового строку 1 рік, із покладенням обов`язків не виїжджати за межі України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти її про зміну місця проживання та роботи. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 січня 2012 року ухвала Апеляційного суду Житомирської області від 14 червня 2011 року відносно ОСОБА_1 скасована, а справа була направлена на новий апеляційний розгляд (а.с.30-31 т.1).

Постановою Малинського районного суду Житомирської області від 23 березня 2012 рок ОСОБА_1 звільнена від покарання, призначеного вироком Малинського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2011 року (а.с.32 т.1).

При новому розгляді справи ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 24 квітня 2012 року вирок Малинського районного суду Житомирської області від 03 лютого 2011 року щодо ОСОБА_1 скасований, а справа була направлена прокурору Малинського району для організації і проведення додаткового розслідування (а.с.33-34 т.1).

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 26 червня 2012 року ОСОБА_1 поновлена на роботі на посаді начальника відділу кадрів Малинського міськрайонного територіального медичного об`єднання з 18 липня 2011 року та на користь останньої стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 27 784,12 грн (а.с.35-36 т.1).

Постановою слідчого прокуратури Малинського району Кучера Ю.В. від 24 липня 2012 року ОСОБА_1 знову була притягнута як обвинувачена та їй було пред`явлено обвинувачення в злочині, передбаченому ч.1 ст.366 КК України (а.с.38-39 т.1).

Вироком Малинського районного суду Житомирської області від 23 липня 2013 року ОСОБА_1 було визнано винною у вчинена злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України, та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн, із позбавленням права обіймати посади на підприємствах, установах, організаціях, пов`язаних із виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 1 рік. На підставі ст.ст.49,74 КК України ОСОБА_1 було звільнено від призначеного покарання у зв`язку з закінченням строків давності (а.с.48-52 т.1). Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 22 жовтня 2013 року вирок Малинського районного суду Житомирської області від 23 липня 2013 року скасований, а кримінальна справа була повернута на додаткове розслідування (а.с.52 зворот - 55 т.1).

Малинським районним судом Житомирської області від 21 жовтня 2015 року ОСОБА_1 була визнана невинуватою у обвинуваченні за ч.1 ст.366 КК України та була виправдана за відсутності в її діянні складу злочину (кримінального правопорушення (а.с.87- т.1). Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 24 червня 2016 року вирок Малинського районного суду Житомирської області від 21 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_1 був залишений без змін (а.с.94-98 т.1). Постановою Верховного Суду від 14 травня 2019 року ухвала Апеляційного суду Житомирської області від 24 червня 2016 року була скасована та призначений новий розгляд в суді апеляційної інстанції (а.с.103 зворот - 105 т.1). Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 11 вересня 2019 року вирок Малинського районного суду Житомирської області від 21 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_1 був скасований, а новий розгляд кримінального провадження призначений у суді першої інстанції (а.с.106 зворот -108 т.1).

Вироком Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 вересня 2021 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України та виправдано за недоведеністю в її діяннях складу кримінального правопорушення (а.с.108 зворот – 113 т.1). Вироком Житомирського апеляційного суду від 27 липня 2022 року вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 вересня 2021 року щодо ОСОБА_1 був скасований та був ухвалений новий вирок, яким ОСОБА_1 була визнана винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.366 КК України та їй було призначено покарання у виді 2 років обмеження волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих обов`язків строком на 3 роки. На підставі ст.49 КК України ОСОБА_1 від призначеного судом покарання було звільнено у зв`язку із закінченням строків давності (а.с.114-118 т.1). Постановою Верховного Суду від 25 січня 2023 року вирок Житомирського апеляційного суду від 27 липня 2022 року стосовно ОСОБА_1 скасований та був призначений новий розгляд у суді апеляційної інстанції (а.с.199 зворот –123 т.1). Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 27 квітня 2023 року виправдувальний вирок Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 23 вересня 2021 року щодо обвинуваченої ОСОБА_1 за ч.1 ст.366 КК України залишений без змін (а.с.123-127 т.1).

Підсумовуючи викладене, щодо позивача була 23 грудня 2009 року порушена кримінальна справа, у якій винесений виправдувальний вирок від 23 вересня 2021 року, який за результатами апеляційного перегляду набрав законної сили 27 квітня 2023 року. 

У відповідності до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст.1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Частинами першою та другою ст.23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною третьою ст.23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду (частина друга зазначеної статті).

Відповідно до пункту 1 частини першої ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктом п`ятим ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в ст.1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина п`ята та шоста ст.4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з частинами другою, третьою ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Моральна шкода підлягає майновому відшкодуванню з обрахуванням відповідно до тривалості періоду такого незаконного перебування під слідством та судом з обов`язковою прив`язкою до мінімального розміру заробітної плати, оскільки це передбачено законом.

Тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року, відповідно до частини третьої ст.13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Наведене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, водночас визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

Із урахуванням засад виваженості, розумності та справедливості суд може збільшити розмір відшкодування, обмеження максимального розміру моральної шкоди Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено.

Вказане узгоджується з висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі №686/23731/15-ц, яка зазначила, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом, але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто, суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Подібний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року в справі №236/893/17, у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року в справі №754/8730/19, від 03 березня 2021 року в справі №638/509/19, від 27 липня 2023 року в справі №568/499/16.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «Станков проти Болгарії» від 12 липня 2007 року, заява №68490/01).

У постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року в справі
№214/6982/13-ц, від 15 червня 2022 року в справі №521/1347/18,
від 16 серпня 2023 року в справі №466/2780/21 викладено правовий висновок, що здійснення слідчих дій у ході розслідування кримінальної справи відноситься до повноважень органів досудового розслідування згідно з вимогами кримінального процесуального законодавства, тому саме лише здійснення таких заходів не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди. Такий розмір має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не має призводити до її збагачення.

Тобто, визначений розмір відшкодування моральної шкоди, якщо він перевищує гарантований законом розмір компенсації, має бути обґрунтований позивачем і мотивований судом з посиланням на конкретні обставини справи.

Абзац другий частини третьої ст.23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19). 

Згідно з частинами першою-четвертою ст.12, частинами першою, п`ятою, шостою ст.81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Встановивши, що ОСОБА_1 незаконно перебувала під слідством та судом з 23 грудня 2009 року до 27 квітня 2023 року, що складає 160 місяці та 5 днів, що не оспорюється у апеляційній скарзі, судом постановлено виправдувальний вирок у зв`язку з недоведеністю в її діяннях складу інкримінованого їй кримінального правопорушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач довела право на відшкодування завданої їй моральної шкоди у зв`язку з протиправними діями органів досудового розслідування й прокуратури.

У результаті незаконного кримінального переслідування, звільнення у зв`язку з цим позивача з роботи, їй було заподіяно моральної шкоди, право на відшкодування якої вона набула на підставі ухвалення виправдувального вироку суду. Факт заподіяння позивачу моральної шкоди у цьому випадку презюмується.

Разом із тим, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок незаконного перебування під слідством і судом, суд першої інстанції вважав за необхідне визначити такий розмір у сумі 1 800 000 грн, який на 518 666,67 грн перевищує мінімальний - 1 281 333,33 грн (8 000*160 міс=1 280 000 грн; 8 000 грн/30*5=1 333,33 грн; 1 280 000+1 333,33= 1 281 333,33 грн).

Колегія суддів зауважує, що визначення розміру моральної шкоди не у мінімальному розмірі є правом суду, однак розмір грошового відшкодування визначається судом не лише від обсягу страждань, а й залежить від характеру порушення, глибини страждань, погіршення здібностей потерпілого та інших істотних обставин.

Колегія суддів зауважує, що гроші виступають еквівалентом завданої моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та справедливої сатисфакції потерпілому. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду
від 25 травня 2022 року в справі №487/6970/20, від 23 листопада 2022 року в справі №686/13188/21, від 19 квітня 2023 року в справі №336/10216/21.

Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду
від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19).

Отже, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.

Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Разом з тим, судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення однотипних правопорушень.

Схожий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду
від 26 лютого 2020 року в справі №372/4399/15-ц.

Із огляду на обставини справи, що переглядається в апеляційному порядку, наведені позивачем обґрунтування вимушених змін у її житті у зв`язку з незаконним кримінальним переслідуванням, ураховуючи застосування щодо неї такого запобіжного заходу, як підписка про невиїзд, протягом незаконного перебування під слідством та судом, поновлення судом на роботі на посаді начальника відділу кадрів Малинського міськрайонного територіального медичного об`єднання з 18 липня 2011 року з стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що свідчить про можливість відновлення становища, ймовірну глибину душевних страждань позивача, колегія суддів вважає, що мінімальний гарантований законом розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 1 281 333,33 грн є достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру та відповідає принципам розумності, пропорційності і справедливості, враховуючи, що здійснення слідчих дій у ході розгляду кримінальної справи не може бути підставою для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, а також не доведено жодним доказом причинного зв`язку між набуттям позивачем хронічних захворювань та знаходженням останньої під слідством та судом.

Колегія суддів ураховує, що посилання позивача на тривалість її перебування під слідством та судом, засудження та відбування покарання, необхідність звернення за професійною правничою допомогою, прийняття участі у численних судових засіданнях, позбавлення її можливості залишати місце проживання без дозволу слідчого є суттєвими, однак з огляду на значний розмір мінімально гарантованої суми відшкодування моральної шкоди, визначеної Законом, не є такими, які об`єктивно свідчать про наявність підстав для збільшення розміру відшкодування моральної шкоди на 518 666,67 грн у порівнянні з мінімальним.

Слід також врахувати, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Із урахуванням зазначеного, колегія суддів доходить висновку, що судом першої інстанції не в повній мірі враховані принципи пропорційності, розумності та справедливості. Доводи апеляційної скарги Житомирської обласної прокуратури у цій частині є обґрунтованими, крім самого по собі воєнного стану, що введений в України у зв`язку з військовою агресією. 

Зважаючи на те, що неправильно застосовані приписи ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» із урахуванням обставин цієї справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для зміни рішення суду першої інстанції у частині визначення розміру відшкодування завданої моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, зменшення зазначеної суми з 1 800 000 грн до 1 281 333,33 грн, що узгоджується із положеннями ст.376 ЦПК України.

Вказана сума є обґрунтованою компенсацією за душевні страждання, яких позивач зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї (незаконного кримінального переслідування, проведення оперативно-розшукових заходів, звільнення з роботи), внаслідок чого було порушено її нормальні життєві зв`язки та вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та відновлення ділової репутації.

Зважаючи на те, що колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.11 частини другої ст.3 Закону України «Про судовий збір», а тому сплачений Житомирською обласною прокуратурою судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 11 670 грн слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Житомирської обласної прокуратури задовольнити.
Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 05 червня 2025 року змінити, зменшивши розмір у відшкодування моральної шкоди з 1 800 000 грн до 1 281 333,33 грн.
Компенсувати Житомирській обласній прокуратурі судовий збір у сумі 11 670 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення – 23 березня 2026 року.

Головуюча Судді: