ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
пр. Волі, 54а, м. Луцьк, 43010, тел./факс 72-41-10
E-mail: inbox@vl.arbitr.gov.ua Код ЄДРПОУ 03499885
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
 07 квітня 2026 року 	Справа № 903/124/26	
Господарський суд Волинської області у складі головуючого судді Гарбара Ігоря Олексійовича, розглянувши у приміщенні Господарського суду Волинської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи справу №903/124/26 за позовом Фізичної особи-підприємця Корпач Вікторії Валеріївни до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Івана Огієнка 20” про стягнення 112660,25 грн,
ВСТАНОВИВ:
12.02.2026 Фізична особа-підприємець Корпач Вікторія Валеріївна подала до суду позовну заяву до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Івана Огієнка20” про стягнення 112660,25 грн, в т.ч.: 109806,00 грн основний борг, 1200,34 грн 3% річних та 1653,91 грн інфляційних втрат.
На обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №2022-07/Ог-20 про надання послуг із прибирання, часткового обслуговування та ремонту багатоквартирного будинку №20 по вул. Івана Огієнка у м.Луцьку від 01.03.2022.
Ухвалою Господарського суду Волинської області від 16.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Ухвалу суду від 16.02.2026 отримана відповідачем 19.02.2026, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.
Строк для подання відзиву та заперечень щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження – до 06.03.2026 включно.
06.03.2026 представник відповідача сформував в системі “Електронний суд” відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що договір № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 про надання послуг з прибирання, часткового обслуговування та ремонту багатоквартирного будинку не може вважатися належною та законною підставою виникнення грошового зобов`язання у відповідача з огляду на істотні порушення порядку його укладення. Член правління ОСББ «І. Огієнка 20» - Богонос Мирослава Анатоліївна, яка підписала договір, не мала жодних передбачених законом чи статутом повноважень на вчинення такого правочину. Позивачем не надано суду жодних доказів наявності трудових відносин із працівниками у спірний період. На всіх актах, долучених до позову, міститься підпис від імені виконавця, який візуально є тотожним або максимально схожим на підпис Корпача Валерія Кузьмовича — особи, яка на момент їх підписання обіймала посаду голови правління ОСББ «І. Огієнка 20» та є батьком позивачки. Звертає увагу суду на те, що деякі акти виконаних робіт взагалі не мають підпису «замовника». Відповідач зазначає, що має намір звернутися до суду з позовом про визнання недійсним Договору № 2022-07/Ог-20 від 01 березня 2022 року про надання послуг із прибирання, часткового обслуговування та ремонту багатоквартирного будинку, укладеного між фізичною особоюпідприємцем Корпач Вікторією Валеріївною та Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «І. Огієнка 20».
У вказаному відзиві представник відповідача просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог та стягнути з позивача понесені судові витрати, які орієнтовно становлять 30000 грн.
06.03.2026 представник відповідача також сформував в системі “Електронний суд” клопотання, в якому просив суд призначити розгляд справи № 903/124/26 за правилами загального позовного провадження та здійснювати розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін у судове засідання.
Ухвалою суду від 10.03.2026 судом відмовлено в задоволенні клопотання Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Івана Огієнка 20” про розгляд справи №903/124/26 за правилами загального позовного провадження.
16.03.2026 на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій він просить суд задовольнити позов та зазначає, що у тексті Договору № 2022-07/0г-20 від 01 березня 2022 року зазначено, що член правління Богонос Мирослава Анатоліївна, діє на підставі Статуту та рішення правління (Протокол засідання правління № 01-2022 від 27.02.2022року). Правлінням ОСББ було прийняте рішення, яким надано секретарю Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Івана Огієнка 20» - Богонос Мирославі Анатоліївні повноваження на проведення перемовин із ФОП Корпач Вікторією Валеріївною (м. Луцьк), складення, оформлення та підписання із 01.03.2022 року Договору із нею на обслуговування (прибирання, часткове обслуговування та ремонт) багатоквартирного будинку № 20 по вул. Івана Огієнка у м. Луцьк, а також актів прийому-передачі виконаних робіт і послуг по кожному факту його виконання». У відповідності до укладеного Договору (п.3.2) відповідач на протязі 4 років не висловлювало на адресу ФОП Корпач В.В. жодних претензій щодо якості та обсягу наданих послуг, проводило оплату виконаних робіт. Відповідач у відзиві не заперечує факту надання послуг та підписання актів приймання- передачі робіт, які фактично надавались ОСББ. У Відзиві наводиться факт не підписання замовником актів виконаних робіт у 2025 році, однак, при цьому, не враховано, що акти виконаних робіт, наведені у відзиві оплачені ОСББ.
23.03.2026 представник відповідача сформував в системі “Електронний суд” заперечення на відповідь позивача, в якому зазначив, що витяг із протоколу № 01-2022 засідання правління ОСББ «Івана Огієнка 20» від 27.02.2022 був відсутній у переліку переданої документації від попереднього голови правління ОСББ «Івана Огієнка 20». Факт подання позивачем зазначеного документа викликає обґрунтовані сумніви щодо його достовірності та часу створення. Позивачем надано не повний текст протоколу, а лише витяг із нього, що саме по собі унеможливлює встановлення повного складу присутніх на засіданні осіб, наявності кворуму, порядку денного в цілому, результатів голосування по кожному питанню та дотримання вимог Статуту ОСББ щодо порядку прийняття рішень. Відсутність оригіналу протоколу із власноручними підписами членів правління виключає можливість встановлення справжності такого документа та перевірки волевиявлення осіб, які нібито брали участь у засіданні.
01.04.2026 представник відповідача сформував в системі “Електронний суд” клопотання про зупинення розгляду справи в якому зазначив, що відповідачем подано до Господарського суду Волинської області позовну заяву про визнання недійсним договору №2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 про надання послуг із прибирання, часткового обслуговування та ремонту багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , укладеного між Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Івана Огієнка 20» та фізичною особою-підприємцем Корпач Вікторією Валеріївною (справа № 903/305/26). 
Предметом розгляду у справі № 903/124/26 є вимоги про стягнення коштів, що ґрунтуються на зазначеному договорі. Водночас у справі № 903/305/26 вирішується питання щодо дійсності цього договору.
Таким чином, існує об`єктивна неможливість розгляду справи № 903/124/26 до вирішення справи № 903/305/26, оскільки встановлення прав та обов`язків сторін у даній справі безпосередньо залежить від вирішення питання щодо дійсності договору.
У вказаному клопотанні представник відповідача просить суд зупинити провадження у справі № 903/124/26 Господарського суду Волинської області за позовом фізичної особи-підприємця Корпач Вікторії Валеріївни до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "Івана Огієнка 20" про стягнення 112660,25 грн до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 903/305/26.
Щодо клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі, судом враховано наступне.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 227 ГПУ України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках, в тому числі, об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Зупинення провадження у справі - це тимчасове або повне припинення всіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу, і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені. Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов`язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів, тощо, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте, які мають значення для конкретної справи, провадження у якій зупинено.
Згідно п.4 ч.1 ст.229 Господарського процесуального кодексу України провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи.
Вказана норма встановлює обов`язок господарського суду зупинити провадження у справі. Причиною зупинення в даному випадку є неможливість розгляду справи, що знаходиться в провадженні господарського суду, до вирішення пов`язаної з нею іншої справи, яка розглядається іншим судом.
Під об`єктивною неможливістю розгляду справи варто розуміти неможливість для господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі.
Метою зупинення провадження у справі до розгляду пов`язаної з нею справи є виявлення обставин, підстав, фактів, що не можуть бути з`ясовані та встановлені у даному процесі, проте мають значення для конкретної справи, провадження у якій зупинено.
Частиною 2 та 3 ст. 195 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті.
Провадження у справі на стадії її розгляду по суті зупиняється тільки з підстав, встановлених пунктами 1-3-1 частини першої статті 227 та пунктом 1 частини першої статті 228 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 - 3 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.
Розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться.
Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.
Судом встановлено, що 25.03.2026 Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Івана Огієнка, 20» звернулося до Господарського суду Волинської області з позовом до фізичної особи-підприємця Корпач Вікторії Валеріївни про визнання недійсним договору № 2022-07-Ог-20 (справа № 903/305/26).
Провадження у справі №903/305/26 відкрито 31.03.2026, тоді як у справі № 903/124/26 вже розпочато розгляд справи по суті.
Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейського суду з прав людини у справах проти України. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається насамперед на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється залежно від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі Смірнова проти України, рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі Фрідлендер проти Франції). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі Красношапка проти України).
З огляду на викладене, враховуючи, що клопотання про зупинення провадження у справі подано відповідачем після початку розгляду справи по суті, тобто поза межами тридцятиденного строку, протягом якого можуть вчинятися процесуальні дії, строк вчинення яких обмежений першим судовим засіданням у спрощеному позовному провадженні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні клопотання Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Івана Огієнка 20» про зупинення провадження у справі.
Враховуючи, що норми ст. 74 ГПК України щодо обов`язку суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що ним, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та вважає за необхідне розгляд справи проводити за наявними в ній матеріалами.
Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, суд вважає, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами.
Судом враховано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
У відповідності до вимог пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи у відповідності до вимог матеріального та процесуального законів.
З огляду на викладене, з метою дотримання принципів господарського судочинства, суд розглянув справу в межах розумного строку.
Згідно з ч. 4 ст. 240 ГПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, 20.10.2021 року, співвласниками багатоквартирного будинку №20 по вул. Івана Огієнка м. Луцьк зареєстровано у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб- підприємців та громадських формувань - Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Івана Огієнка 20» (далі- ОСББ).
Відповідно до п. 2.1 розділу II Статуту, метою створення об`єднання є забезпечення і захист прав співвласників, дотримання ними своїх обов`язків, належне утримання та використання спільного майна будинку, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та цим Статутом.
Згідно п. 1.5 розділу І Статуту об`єднання відповідає за своїми зобов`язаннями коштами і майном об`єднання, що належить об`єднанню як юридичній особі, від свого імені виступає учасником правовідносин, набуває майнові і немайнові права та обов`язки, виступає позивачем та відповідачем у суді. Об`єднання не несе відповідальності за зобов`язаннями співвласників. 
Відповідно до п. 1.7. розділу І Статуту може здійснювати господарську діяльність для забезпечення власних потреб як безпосередньо, так і шляхом укладення договорів із фізичними та юридичними особами, незалежно від їх місця реєстрації та форми власності.
Згідно п.п. 3.1.4., 3.1.8. розділу ІІІ Статуту,ОСББ має право укладати договори. Визначати підрядника, укладати договори про управління та експлуатацію, обслуговування, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення майна із будь-якою фізичною або юридичною особою
Відповідно до 4. розділу ІV Статуту органами управління Об`єднання є Загальні збори Співвласників, Правління, ревізійна комісія Об`єднання.
Згідно п.4.2. розділу ІV Статуту, виконавчим органом Об`єднання є Правління, яке обирається і підзвітне Загальним зборам. 
Відповідно до п.п.4.2.1., 4.2.3., правління здійснює керівництво поточною діяльністю Об`єднання та має право приймати рішення з питань діяльності Об`єднання, визначених цим Статутом. До компетенції Правління належить, зокрема, г) укладення договорів про виконання робіт, надання послуг та здійснення контролю за їх виконанням.
01 березня 2022 року між ОСББ «Івана Огієнка 20» (далі- «Замовник»), в особі члена правління даного ОСББ - Богонос Мирослави Анатоліївни, що діє на підставі Статуту та рішення правління (Протокол засідання правління № 01-2022 від 27.02.2022 року), з однієї сторони та Фізичною особою-підприємцем Корпач Вікторією Валеріївною (далі- «Виконавець»), укладено договір № 2022-07/0г-20 про надання послуг із прибирання, часткового обслуговування та ремонту багатоквартирного будинку №20 по вул. Івана Огієнка у м. Луцьку (Далі- Договір).
Відповідно до п. 1.1 Договору, Замовник доручає, а Виконавець приймає на себе обов`язки по забезпеченню належного прибирання, проведення окремих видів ремонтних робіт та частково господарського обслуговування спільного неподільного майна багатоквартирного житлового будинку, який знаходиться за адресою м. Луцьк вул, Івана О.гієнка,20, а також прибудинкової території навколо нього.
Згідно п. 1.2. Договору "Виконавець" зобов`язується надавати "Замовнику" послуги з утримання багатоквартирного будинку, об`єктів благоустрою, які розташовані на прибудинковій території ( надалі - Об`єкт ), для забезпечення його сталого та належного функціонування відповідно до цільового призначення, збереження його споживчих властивостей та організації забезпечення потреби співвласників у своєчасному отриманні житлово-комунальних послуг відповідної якості (надалі - послуги), а “Замовник” зобов`язується оплачувати ‘'Виконавцю" належну йому плату за рахунок коштів, які надходять в якості внесків на утримання будинку та прибудинковрї території, а також відшкодовувати здійснені ним та документально підтверджені фінансові витрати, пов`язані із частковим обслуговуванням та поточним ремонтом даного Об`єкту.
Відповідно до п.1.3. Договору, виконані «Виконавцем» роботи та послуги приймаються «Замовником» згідно Акту приймання-передачі виконаних робіт.
Згідно п.2.1 Договору сторони передбачили, що розмір щомісячної винагороди «Виконавцю» на момент укладення даного договору складається згідно Акту приймання-передачі виконаних робіт.
Відповідно до п. 2.4. Договору, оплата «Виконавцю» за виконану ним роботу проводиться шляхом перерахування «Замовником» коштів на один із банківських рахунків «Виконавця».
Згідно п. 3.1. Договору, «Замовник» зобов`язаний, приймати згідно Акту приймання-передачі виконаних робіт та/або наданих послуг, а також проводити оплату виконаних "Виконавцем" робіт не пізніше 10-го ( десятого) числа наступного місяця у визначеній п.п.2.1. та 2.2. зазначеного Договору розмірі.
Відповідно до п.3.2. Договору, «Замовник» має право, зокрема:1) у разі виникнення претензій до дій "Виконавця", - подавати їх у письмовій формі протягом 15 ( п`ятнадцяти) робочих днів від дати виникнення, а також одержувати від "Виконавця" повну, об`єктивну та достовірну інформацію про часткове обслуговування Об`єкта. 2) здійснювати контроль за якістю надання "Виконавцем послуг з часткового обслуговування Об`єкта. Періодичність та напрямки такого контролю встановлюється "Замовником" самостійно. 6) Ініціювати розірвання Договору.
Згідно п. 3.4. Договору, «Виконавець» зобов`язаний, зокрема, отримувати плату за виконання своїх обов`язків, а також кошти для відшкодування здійснених ним витрат з утримання та обслуговування Об`єкта. 
У відповідності до п.6.1 Договору, даний договір набирає чинності із 01 березня 2022 року і діє до 31 грудня 2022 року. Якщо за місяць до закінчення терміну дії Договору жодна із сторін не висловила письмового наміру його розірвати, внести до нього зміни і/або доповнення-термін дії цього Договору продовжується на кожен наступний рік.
Згідно укладеного договору № 2022-07/0г-20 від 01.03.2022 у 2022-2025 роках позивачем було надано відповідачу послуги згідно актів виконаних робіт (а.с.12-54) на загальну суму 522578грн, а саме:
- акту виконаних робіт №03-2022/0г-20/о від 31 березня 2022 року на суму 10070грн;
- акту виконаних робіт №04-2022/0г-20/о від 30 квітня 2022 року на суму 11170грн;
- акту виконаних робіт №05-2022/0г-20/о від 31 травня 2022 року на суму 11170грн;
- акту виконаних робіт №06-2022/0г-20/о від 30 червня 2022 року на суму 11170грн; 
- акту виконаних робіт №07-2022/0г-20/о від 31 липня 2022 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №08-2022/0г-20/о від 31 серпня 2022 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №09-2022/0г-20/о від 30 березня 2022 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №10-2022/0г-20/о від 31 жовтня 2022 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №11-2022/0г-20/о від 30 листопада 2022 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №12-2022/0г-20/о від 31 грудня 2022 року на суму 12234грн.
- акту виконаних робіт №01 -2023/0г-20/о від 31 січня 2023 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №02-2023/0г-20/о від 28 лютого 2023 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №03-2023/0г-20/о від 31 березня 2023 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №04-2023/0г-20/о від 30 квітня 2023 року на суму 12234 грн; 
- акту виконаних робіт №05-2023/0г-20/о від 31 травня 2023 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №06-2023/0г-20/о від 30 червня 2023 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №07-2023/0г-20/о від 31 липня 2023 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №08-2023/0г-20/о від 31 серпня 2023 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №09-2023/0г-20/о від 30 вересня 2023 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №10-2023/0г-20/о від 31 жовтня 2023 року на суму 12234грн.
- акту виконаних робіт №11-2023/0г-20/о від 30 листопада 2023 року на суму 12234грн.
- акту виконаних робіт №12-2023/0г-20/о від 31 грудня 2023 року на суму 12234грн.
- акту виконаних робіт №01 -2024/0г-20/о від 31 січня 2024 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №02-2024/0г-20/о від 28 лютого 2024 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №03-2024/0г-20/о від 31 березня 2024 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №04-2024/0г-20/о від 30 квітня 2024 року на суму 12234 грн; 
- акту виконаних робіт №05-2024/0г-20/о від 31 травня 2024 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №06-2024/0г-20/о від 30 червня 2024 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №07-2024/0г-20/о від 31 липня 2024 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №08-2024/0г-20/о від 31 серпня 2024 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №09-2024/0г-20/о від 30 вересня 2024 року на суму 12234грн;
- акту виконаних робіт №10-2024/0г-20/о від 31 жовтня 2024 року на суму 12234грн.
- акту виконаних робіт №11-2024/0г-20/о від 30 листопада 2024 року на суму 12234грн.
- акту виконаних робіт №12-2024/0г-20/о від 31 грудня 2024 року на суму 12234грн.
- акту виконаних робіт №01 -2025/0г-20/о від 31 січня 2025 року на суму 12442грн;
- акту виконаних робіт №02-2025/0г-20/о від 28 лютого 2025 року на суму 12442грн;
- акту виконаних робіт №03-2025/0г-20/о від 31 березня 2025 року на суму 12442грн;
- акту виконаних робіт №04-2025/0г-20/о від 30 квітня 2025 року на суму 12442грн; 
- акту виконаних робіт №05-2025/0г-20/о від 31 травня 2025 року на суму 12442грн;
- акту виконаних робіт №06-2025/0г-20/о від 30 червня 2025 року на суму 12442грн;
- акту виконаних робіт №07-2025/0г-20/о від 31 липня 2025 року на суму 12442грн;
- акту виконаних робіт №08-2025/0г-20/о від 31 серпня 2025 року на суму 12442грн;
- акту виконаних робіт №09-2025/0г-20/о від 30 вересня 2025 року на суму 12442грн.
Згідно із заключними банківськими виписками (а.с.55-59) за період з 01.01.2022 по 11.09.2025 відповідачем зазначені послуги оплачені частково - у розмірі 412 772 грн, у зв`язку з чим заборгованість відповідача перед позивачем становить 109 806 грн.
Судом враховано правову позицію, наведену у постановах Верховного Суду від 26.10.2018 у справі №922/4099/17, від 09.11.2018 у справі №911/3685/17, від 30.01.2019 у справі №905/2324/17, від 08.05.2019 у справі №910/9078/18, від 21.05.2019 у справі №904/6726/17, від 05.06.2019 у справі №905/1562/18, від 10.06.2019 у справі №911/935/18 та від 11.06.2019 у справі №904/2394/18, згідно з якою, з урахуванням конкретних обставин справи, до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами 1, 3 ст. 202 Господарського кодексу України (далі - ГК України) передбачено, що господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. До відносин щодо припинення господарських зобов`язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з нормами ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статей 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 525 ЦК України унормовано, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
В силу ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
При цьому відповідно до ст.204 ЦК України, вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідно до ст. 241. ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину.
Згідно ст.629 ЦК України, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися лише при: - розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; - розірванні договору в судовому порядку; - відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; - припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; - недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Укладений між Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку "Івана Огієнка 20" та Фізичною особою-підприємцем Корпач Вікторії Валеріївни договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг.
Частиною 1 статті 903 ЦК України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
При вирішенні спорів щодо належного та своєчасного виконання договорів стосовно надання послуг/виконання робіт, як зі сторони замовника, так і виконавця (підрядника), суди повинні надавати оцінку вжитим сторонами діям на його виконання у їх сукупності з огляду саме на умови кожного договору (договорів) у конкретній справі, проте передбачена відповідним договором умова щодо оплати за надані послуги (виконані роботи) з прив`язкою до підписання відповідних актів приймання не може бути єдиною підставою, яка звільняє замовника від обов`язку здійснити таку оплату, адже основною первинною ознакою будь-якої господарської операції, як то надання послуг чи виконання робіт, є її реальність. Наявність належним чином оформлених первинних документів (підписаних уповноваженими представниками обох сторін) є вторинною, похідною ознакою (постанова ВС КГС від 01.09.2023 № 906/386/21).
Водночас, неналежне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами, зокрема непідписання замовником актів приймання робіт/послуг без надання у визначені договором та/або законом строки вмотивованої відмови від їх підписання, не може свідчити про їх безумовну невідповідність змісту господарської операції (наданим послугам або виконаним роботам). Правові наслідки створює саме господарська операція (реальне надання послуг/виконання робіт), а не первинні документи. Висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 02.06.2023 у справі №914/2355/21.
Як визначено ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Статтею 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.
Згідно статті 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
У відповідності до ст. 254 ЦК України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.
Згідно ст. 255 ЦК України якщо строк встановлено для вчинення дії, вона може бути вчинена до закінчення останнього дня строку. У разі, якщо ця дія має бути вчинена в установі, то строк спливає тоді, коли у цій установі за встановленими правилами припиняються відповідні операції.
Відповідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Вказана норма є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання. Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
Суд зауважує, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, а у випадку її часткового погашення - лише залишкова сума основного боргу на останній день місяця, у якому здійснено платіж. Періодом, за який розраховуються інфляційні, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
При цьому, індекс інфляції нараховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць.
Невиконання грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається за прострочення, що триває повний місяць, поки існує борг, та може бути визначено з урахуванням положень Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" у наступному місяці.
Якщо прострочення відповідачем виконання зобов`язання з оплати становить менше місяця, то сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19.
Згідно з імперативними вимогами статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та статті 236 Господарського процесуального кодексу України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з представленими господарському суду розрахунками до позовної заяви (а.с.66-73) позивачем відповідно до ст. 625 ЦК України було нараховано відповідачу 1653,91 грн інфляційних втрат та 1200,34грн 3% річних.
Перевіривши доданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості по 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку, що правомірним є нарахування та підлягає стягненню з відповідача:
- інфляційні втрати в сумі 1653,91 грн за період з 01.10.2025 по 10.02.2026.
- 3% річних в сумі 1200,34грн за період з 01.10.2025 по 10.02.2026.
При цьому, судом було застосовано розрахунки, здійснені за допомогою встановленої в господарському суді системи інформаційно-правового забезпечення “ЛІГА:ЗАКОН”.
Оцінюючи подані стороною докази, що ґрунтуються на повному, всебічному й об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлена позивачем вимога щодо стягнення з відповідача підтверджена матеріалами справи, відповідачем не спростована та підлягає до задоволення в сумі 112660,25 грн, в т.ч.: 109806,00 грн основний борг, 1200,34 грн 3% річних та 1653,91 грн інфляційних втрат.
Оскільки спір до розгляду суду доведено з вини відповідача, то витрати по сплаті судового збору в сумі 3328грн. відповідно до ст. 129 ГПК України слід віднести на нього. 
Щодо доводів відповідача, викладених у відзиві та запереченні на відповідь позивача суд зазначає наступне.
Суд зазначає, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача 112 660,25 грн, у тому числі: 109 806,00 грн основного боргу, 1 200,34 грн 3% річних та 1 653,91 грн інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за Договором № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 про надання послуг із прибирання, часткового обслуговування та ремонту багатоквартирного будинку, а не визнання зазначеного договору недійсним.
Договір № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 у судовому порядку недійсним не визнавався, а відтак у період його дії був правомірною підставою виникнення прав та обов`язків сторін.
Посилання відповідача на можливі порушення порядку укладення договору, а також на сумніви щодо повноважень особи, яка його підписала, не можуть бути підставою для звільнення від виконання грошового зобов`язання та відповідальності за його порушення, оскільки питання дійсності правочину не є предметом розгляду у даній справі, а сам договір породжував правові наслідки протягом усього періоду його виконання.
Як встановлено судом, відповідач протягом тривалого часу (з 2022 по 2025 роки) приймав результати наданих послуг, підписував акти виконаних робіт, здійснював оплату за договором, не заявляв жодних заперечень щодо дійсності договору чи повноважень особи, яка його підписала.
Зазначена поведінка свідчить про фактичне прийняття договору до виконання та його схвалення, у тому числі у розумінні статті 241 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Щодо доводів відповідача про відсутність підпису замовника на окремих актах виконаних робіт, суд зазначає наступне.
З матеріалів справи вбачається, що 6 із 7 актів приймання-передачі виконаних робіт, на які посилається відповідач як на непідписані, фактично оплачені відповідачем. 
Оплачені та не підписані акти:
Акт № 05-2025/Ог-20/о про прийняття-передачу виконаних робіт (послуг) до Договору № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 року;
Акт № 06-2025/ОГ-20/о про прийняття-передачу виконаних робіт (послуг) до Договору № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 року;
Акт № 07-2025/Ог-20/о про прийняття-передачу виконаних робіт (послуг) до Договору № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 року;
Акт № 08-2025/Ог-20/о про прийняття-передачу виконаних робіт (послуг) до Договору № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 року;
Акт № 09-2025/Ог-20/о про прийняття-передачу виконаних робіт (послуг) до Договору № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 року.
Оплата таких актів є належним доказом прийняття виконаних робіт, погодження їх обсягу та вартості, а також відсутності зауважень щодо їх виконання.
Отже, своїми діями відповідач підтвердив факт надання послуг та їх прийняття.
Щодо неоплаченого акту Акту № 03-2025/Ог-20/о про прийняття-передачу виконаних робіт (послуг) до Договору № 2022-07/Ог-20 від 01.03.2022 року, суд враховує, що відповідач не надав жодних належних доказів направлення мотивованих заперечень щодо якості чи обсягу наданих послуг згідно вказаного акту.
Саме по собі непідписання акту за відсутності обґрунтованих зауважень не спростовує факту виконання робіт та не звільняє від обов`язку їх оплати.
Також, у матеріалах справи відсутні докази своєчасного заявлення відповідачем передбачених відповідно до п. 3.2 Договору претензій щодо якості або обсягу послуг у встановлений строк, що додатково свідчить про прийняття результатів виконаних робіт без зауважень.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у справі № 910/5352/21, відповідно до якої непідписання замовником актів приймання виконаних робіт (наданих послуг) без надання вмотивованої відмови у встановлений договором або законом строк не може бути безумовною підставою для звільнення від обов`язку оплати фактично наданих послуг (виконаних робіт), оскільки визначальним є реальність господарської операції, а не формальне оформлення первинних документів.
При вирішенні спорів щодо належного та своєчасного виконання договорів стосовно надання послуг/виконання робіт, як зі сторони замовника, так і виконавця (підрядника), суди повинні надавати оцінку вжитим сторонами діям на його виконання у їх сукупності з огляду саме на умови кожного договору (договорів) у конкретній справі, проте передбачена відповідним договором умова щодо оплати за надані послуги (виконані роботи) з прив`язкою до підписання відповідних актів приймання не може бути єдиною підставою, яка звільняє замовника від обов`язку здійснити таку оплату, адже основною первинною ознакою будь-якої господарської операції, як то надання послуг чи виконання робіт, є її реальність. Наявність належним чином оформлених первинних документів (підписаних уповноваженими представниками обох сторін) є вторинною, похідною ознакою (постанова ВС КГС від 01.09.2023 № 906/386/21).
Водночас, неналежне документальне оформлення господарської операції відповідними первинними документами, зокрема непідписання замовником актів приймання робіт/послуг без надання у визначені договором та/або законом строки вмотивованої відмови від їх підписання, не може свідчити про їх безумовну невідповідність змісту господарської операції (наданим послугам або виконаним роботам). Правові наслідки створює саме господарська операція (реальне надання послуг/виконання робіт), а не первинні документи. Висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 02.06.2023 у справі №914/2355/21.
Доводи відповідача щодо сумнівності підписів на актах виконаних робіт є припущеннями, які не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема висновком судової експертизи, а відтак не можуть бути враховані судом.
Суд враховує, що відповідач фактично користувався результатами наданих послуг протягом дії договору, що свідчить про наявність між сторонами реальних господарських відносин.
Твердження відповідача про відсутність виконання робіт або неможливість їх виконання позивачем спростовуються наданими у справі доказами, зокрема актами виконаних робіт, здійсненими оплатами, а також іншими матеріалами справи, а саме: копією закордонного паспорту позивача, з якого вбачається нетривалі 3 факти виїздів нею за кордон на протязі чотирьох років та звітами ФОП Корпач В.В. за 2022-2025 роки (з 2025 року подаються щомісячно) до Луцької ДПІ і квитанціями про їх прийняття, з зазначенням наявності трудових відносин із 4 працівниками і виплату їм заробітної плати та сплату відповідних податків.
Позиція Відповідача у цій справі є внутрішньо суперечливою. З одного боку, ним заперечується дійсність договору, а з іншого підтверджується його виконання та чинність шляхом фактичного прийняття послуг за актами та їх повної або часткової оплати.
Щодо витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи, судом враховано наступне.
Статтею 123 ГПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
За ч. ч. 1, 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі “East/West Alliance Limited” проти України”, заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Лавентс проти Латвії” зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Лавентс проти Латвії” зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 5, 7 та 9 ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунок таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
Враховуючи викладене, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.
Така правова позиція викладена у додаткових постановах Верховного Суду від 22.03.2018 у справі №910/9111/17 та від 11.12.2018 у справі №910/2170/18.
Факт надання позивачу професійної правничої допомоги під час розгляду справи підтверджується наступними документами:
- договір про надання правничої допомоги №1 від 04.02.2026;
- акт надання послуг №1 від 11.02.2026;
- ордер серія АС №1175753 від 11.02.2026.
Відповідно до п. 1.1. договору про надання правничої допомоги №1 від 04.02.2026, Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання надавати наступну правничу допомогу: 1. Проведення зустріч із "Замовником" для узгодження правової позиції 2. Ознайомлення з наступними документами Колією договору № 2022-07/Ог-20 - Копіями актів виконаних робіт за 2022-2025 роки на 42 аркушах - Копіями виписок з банку про перераховані кошти ОСББ за 2022-2025 роки на 5 аркушах - Копією листа про розірвання договору № 2022-07/0г20 - Копією акту від 6 грудня 2025 року про передачу документів ОСББ - .Копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб ОСББ «Івана Огієнка 20» - Копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Корпач В.В. - підготовка розрахунку інфляційних втрат - підготовлений розрахунку 3% річних 3. Вивчення законодавства яке регулює г діяльність ОСББ, судової практики Верховного суду України 4. Виготовлення копій документів 5. Складання позовної заяви до господарського суду Волинської області
Згідно п.2.2. договору, послуги надаються Замовнику шляхом захисту/ підготовки всіх необхідних документів1 для захисту інтересів "Замовника" у судових засіданнях господарського суду Волинської області. 
Відповідно до п.2.5. договору, замовник зобов`язується, зокрема, відшкодовувати витрати (судові збори, інші необхідні платежі, тощо) що їх несе Виконавець при виконанні зобов`язань, згідно з представленими рахунками чи розрахунками, оплатити Виконавцю вартість робіт та послуг (гонорар) визначений за погодженням сторін в Додатку № І, який є невід`ємною частиною даного Договору. 
Згідно Додатку №1 до договору про надання правової допомоги від 04 лютого 2026 р., Сторони Договору погодили гонорар (винагорода) адвоката в розмірі 10000 (десять) тисяч грн за надання правничої допомоги. 
Згідно складеного між сторонами акту наданих послуг №1 від 11.02.2026 виконавець надав, а Замовник прийняв наступні юридичні послуги: 1. Проведення зустріч із ’’Замовником” для узгодження правової позиції -1 год 2. Ознайомлення з наступними документами 3. Ознайомлення з наступними документами - Копією договору № 2022-07/0г-20 - 1 год - Копіями актів виконаних робіт за 2022-2025 роки на 42 аркушах- 3 год - Копіями виписок з банку про перераховані кошти ОСББ за 2022-2025 роки на 5 аркушах - 1 год - Копією листа про розірвання договору № 2022-07/0г20-1 год - Копією акту від 6 грудня 2025 року про передачу документів ОСББ-1 год -. Копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб ОСББ «Івана Огієнка 20» - Копією витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців Корпач В.В.- 1 год - Підготовлення розрахунку інфляційних втрат- 1 год - Підготовлення розрахунку 3% річних 4. Вивчення законодавства яке регулює г діяльність ОСББ, судової практики Верховного суду України-3 год І 5. Виготовлення копій документів -2 год 6. Складання позовної заяви до господарського суду Волинської області - 3 год.
Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 912/1025/20).
За умови підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, не надання іншою стороною доказів невідповідності заявлених до відшкодування витрат критеріям співмірності, у тому числі спростування правильності відповідних розрахунків, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено (Постанова об`єднаної палати КГС ВС від 22.01.2021 №925/1137/19).
Втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК України можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. В іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору визначеному нормами ст. 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України (Постанова об`єднаної палати КГС ВС від 20.11.2020 у справі №910/13071/19).
У розумінні положень частини 5 статті 126 ГПК України, зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19).
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 22.11.2019 у справі № 902/347/18 зауважила, що викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 правова позиція, що за відсутності клопотання іншої сторони про зменшення таких витрат у суду апеляційної інстанції були відсутні правові підстави для зменшення заявлених позивачем до відшкодування витрат на правову допомогу, які належно підтверджені, має враховуватись при вирішенні усіх наступних спорів у подібних правовідносинах.
В наступному ці висновки послідовно було підтверджено і в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.11.2019 у справі №910/906/18 та від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.
У додатковій постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц (№ в ЄДРСР 87951334) Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:
1) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21);
2) розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу (пункти 28-29);
3) саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони (пункт 44).
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрати на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами).
При цьому, такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини 5 статті 129 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу).
Тобто, критерії, визначені частиною 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України, враховуються за клопотанням заінтересованої сторони для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою наступного розподілу між сторонами за правилами частини 4 статті 129 цього Кодексу. Водночас критерії, визначені частиною 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, враховуються для здійснення безпосередньо розподілу всіх судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.
У пункті 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо.
Разом з тим, акт надання послуг не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі за рахунок іншої сторони, адже їх розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Верховний Суд у постанові від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17 вказує, що види робіт або послуг адвоката, витрат, про відшкодування яких у справі заявлено вимогу, мають відповідати умовам договору про надання правової допомоги, положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і процесуального закону. Витрати на оплату робіт та послуг адвоката, про відшкодування яких заявлено вимогу, мають бути виконані саме тим адвокатом, з яким укладено договір про надання правової допомоги, інакше суд не матиме підстав для вирішення питання про їх відшкодування.
За приписами ст. 86 ГПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
На підставі аналізу обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, виходячи з результатів вирішення спору, суд дійшов висновку щодо доцільності та наявності підстав для стягнення з відповідача витрат на надання правової допомоги в суді в у розмірі 10000 грн.
Відповідно до ч. 1 ст.74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Згідно зі ст.76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст.77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі ст.78 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи.
Статтею 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Частинами 1, 2, 3 ст. 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип рівності сторін у процесі вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представляти справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (п.87 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Салов проти України" від 06.09.2005р.).
У Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Надточий проти України" від 15.05.2008 зазначено, що принцип рівності сторін передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Змагальність означає таку побудову судового процесу, яка дозволяє всім особам - учасникам певної справи відстоювати свої права та законні інтереси, свою позицію у справі. 
Принцип змагальності є процесуальною гарантією всебічного, повного та об`єктивного з`ясування судом обставин справи, ухвалення законного, обґрунтованого і справедливого рішення у справі.
Відповідно до частини 1 статті 14 ГПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді ("Руїс Торіха проти Іспанії").
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами ("Ван де Гурк проти Нідерландів)".
Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті ("Гірвісаарі проти Фінляндії").
Згідно ж із статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, вказані рішення Європейського суду з прав людини суд застосовує у даній справі як джерело права.
Керуючись ст. 129, 233, 236, 237, 238, 240, 256 ГПК України, суд,-
ВИРІШИВ:
1. Відмовити в задоволенні клопотання Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Івана Огієнка 20” про зупинення провадження у справі №903/124/26 за позовом Фізичної особи-підприємця Корпач Вікторії Валеріївни до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Івана Огієнка,20” про стягнення 112660,25 грн до набрання законної сили судовим рішенням у справі №903/305/26.
2. Позов задовольнити.
3. Стягнути з Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку “Івана Огієнка 20” (Волинська обл. м. Луцьк, вул.І.Огієнка,20, код ЄДРПОУ 44623693) на користь Фізичної особи-підприємця Корпач Вікторії Валеріївни ( АДРЕСА_2 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) 112660,25 грн (сто дванадцять тисяч шістсот шістдесят гривень 25 коп.) в т.ч.: 109806,00 грн основний борг, 1200,34 грн 3% річних та 1653,91 грн інфляційних втрат, а також 3328грн (три тисячі триста двадцять вісім гривень) витрат по сплаті судового збору та 10000 (десять тисяч гривень) витрат за надання правничої допомоги.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене до Північно-західного апеляційного господарського суду відповідно до ст. 255-256, п. 17.5 Перехідних положень ГПК України.
Повне рішення складено 07.04.2026.
Суддя  І. О. Гарбар