ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 522/20976/19
провадження № 61-11503св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Ступак О. В.

учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ; 
відповідачі -  ОСОБА_2  (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ;
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Одеська міська рада;

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_5 , 

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Вадовської Л. М., Сегеди С. М., та касаційну скаргу ОСОБА_5 на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Комлевої О. С., Вадовської Л. М., Сегеди С. М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Одеська міська рада, в якому просив: визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 такими, що втратили право користування кімнатою АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право користування кімнатою № НОМЕР_1 сімейного гуртожитку на АДРЕСА_2 .

Позов ОСОБА_1 мотивований тим, що на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 05 липня 2018 року у справі № 522/11845/17 ОСОБА_1 вселено до кімнати № НОМЕР_5-А квартири АДРЕСА_3 . 25 січня 2019 року в добровільному порядку відповідачі, які зареєстровані в кімнаті АДРЕСА_4 , а він, навпаки, добровільно переселився з кімнати № НОМЕР_2 до кімнати № НОМЕР_3 . Вважає, що добровільне виселення відповідачів підтверджує те, що вони втратили право користування кімнатою АДРЕСА_5 , а він таке право набув.

У січні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Одеська міська рада, Приморська районна адміністрація Одеської міської ради про виселення та вселення, в якому просила: виселити ОСОБА_1 з житлового приміщення кімнати № НОМЕР_3 сімейного гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 ; вселити ОСОБА_2 в житлове приміщення кімнати АДРЕСА_1 .

Зустрічний позов ОСОБА_2 мотивований тим, що 16 травня 1996 року матері ОСОБА_2 - ОСОБА_6 було видано ордер № 000301 на право зайняття з сім`єю (з дочкою ОСОБА_7 , нині - ОСОБА_7) житлової площі в гуртожитку за адресою: АДРЕСА_6 . Після смерті матері основним квартиронаймачем стала ОСОБА_2 . Разом зі своєю сім`єю ОСОБА_2 зареєстрована з 29 липня 1996 року. ОСОБА_1 проживав у цьому ж гуртожитку в кімнаті АДРЕСА_7 . 25 січня 2019 року між нею та відповідачем було досягнуто усну домовленість про обмін кімнатами та переселення її до його кімнати № НОМЕР_2 , а його - до її кімнати АДРЕСА_5 . Оформленням документів щодо узаконення обміну кімнатами займався ОСОБА_1 . Однак згідно із листом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 28 листопада 2019 року їм було відмовлено в обміні, після чого вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою повернутися до кімнат попереднього мешкання, в чому ОСОБА_1 їй відмовив та чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням.

Короткий зміст судових рішень 

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення, зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Виселено ОСОБА_1 з жилого приміщення кімнати № НОМЕР_3 сімейного гуртожитку, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Вселено ОСОБА_2 в спірне жиле приміщення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 під час вселення в квартиру АДРЕСА_1 , не набув достатньої правової підстави для такого вселення, оскільки рішення про надання йому відповідної житлової площі в гуртожитку не приймалося, а сам обмін кімнатами в гуртожитку є неправомірним. Відповідно переселення відповідачів до квартири 
АДРЕСА_7 у вказаному гуртожитку не є правомірним, а наслідки, які передбачені статтями 71, 72 ЖК України в даному випадку не можуть застосовуватися.

Постановою Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року залишено без змін. 

У листопаді 2022 року ОСОБА_5 як особа, яка не брала участі у розгляді справи подала апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 30 вересня 2021 року.

Постановою Верховного Суду від 24 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 15 листопада 2022 року залишено без змін. 

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, ухвалу Одеського апеляційного суду від 08 грудня 2022 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року, у цивільній справі № 522/20976/19 закрито.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що оскаржуваним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2021 року не порушені права ОСОБА_5 , оскільки відсутні належні докази.

Додатковою постановою Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 рокузаяву представника ОСОБА_2 - адвоката Лях І. Д. про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 витрати на правову допомогу за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 16 000, 00 грн.

Додатковою постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що адвокат Лях І. Д. надав до суду копію рахунку-фактури на оплату послуг правової допомоги, відповідно до якого ОСОБА_2 сплатила адвокатському бюро «Лях І» 16000 грн

Короткий зміст вимог касаційної скарги

05 вересня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Одеського апеляційного суду 
від 26 серпня 2025 року, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права просила скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Заявник вважає, що апеляційним судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права при вирішенні питання про закриття провадження у справі, а саме застосовано норми права без врахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15, у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц, від 04 червня 2020 року у справі № 522/7758/14, від 13 січня 2021 року у справі № 466/5766/13-ц, від 20 травня 2024 року у справі № 0827/11217/2012, від 18 березня 2025 року у справі № 161/20282/21.

31 жовтня 2025 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_5 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року, в якій посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального права та недотримання норм процесуального права, просила скасувати оскаржувану постанову апеляційного суду та ухвалити нову постанову про відмову у задоволенні заяви.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Заявник вважає, що апеляційним судом неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права при вирішенні питання про розподіл судових витрат, а саме застосовано норми права без врахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2025 року касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року відкрито, витребувано цивільну справу з Приморського районного суду м. Одеси.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2025 року касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року відкрито.

30 грудня 2025 року справа № 522/20976/19 надійшла до Верховного Суду. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга  ОСОБА_5 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року мотивована тим, що предметом розгляду цієї справи є неприватизовані кімнати № НОМЕР_4 та № НОМЕР_3 сімейного гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 , які в свою чергу є складовою блоків № НОМЕР_5 та № НОМЕР_1 до яких входять відповідно кімнати № НОМЕР_6 та № НОМЕР_7. 

ОСОБА_5 відповідно до довідки № C4-184346-ф/л від 25 листопада 2022 року виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради, зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_1 - з 27 вересня 2006 року до теперішнього часу, яка відповідно входить до блоку № НОМЕР_1 з кімнатою № НОМЕР_3 (технічний паспорт блоку-квартирі АДРЕСА_5 та два Акти обстеження житло-побутових умов проживання в блоку-квартирі АДРЕСА_5 від 11 грудня 2022 року).

Зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_5 та її сина ОСОБА_8 , які не були залучені до участі у справі співвідповідачами, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України.

Касаційна скарга  ОСОБА_5 на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 рокумотивована тим, що ОСОБА_2 у даній справі витрат за надання правової допомоги адвокатом, у касаційному суді, в суді апеляційної інстанції та в суді першої інстанції - не понесено, а тому стягнення коштів за договором про наміри, які лиш узгодженні за попереднім (орієнтованим) розрахунком між ОСОБА_2 та її адвокатом, які сторони не реалізували - не підлягають задоволенню.

Вважає, що відсутні підтвердження понесених витрат ОСОБА_2 у розмірі 
16 000, 00 грн.

Відзиви на касаційні скарги не надходили

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_8 , яка є неприватизованою.

ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_6 , яка є неприватизованою.

Відповідно до договору найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду від 19 лютого 2020 року, укладеного між Приморською районною адміністрацією Одеської міської ради та ОСОБА_2 , останній та членам її сім`ї: ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надано у користування 1-у кімнату АДРЕСА_1 , житловою площею 12,30 кв.м.

Сторонами було досягнуто домовленості про обмін, в результаті чого ОСОБА_1 переселився в квартиру АДРЕСА_5 переселилися в квартиру АДРЕСА_7 .
Ці факти підтверджені матеріалами справи і не оспорюються сторонами.

Згідно відповіді Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 28листопада 2019 року № С-234/5 на ім`я ОСОБА_1 , щодо розгляду заяви від 22 листопада 2019 року стосовно обміну з гр. ОСОБА_2 кімнатами АДРЕСА_7 та НОМЕР_3 сімейного гуртожитку, зазначено що рішенням Одеської міської ради від 09 грудня 1999 року № 460-ХХІІІ із змінами, внесеними рішенням Одеської міської ради від 28 квітня 2000 року № 926-XXIII до комунальної власності територіальної громади м. Одеси прийнято сімейний гуртожиток, розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Рішенням Одеської міської ради від 09 квітня 2009 року № 4123-V сімейному гуртожитку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 , надано статус «гуртожиток». Враховуючи, що кімнати розташовані в гуртожитку, за адресою: АДРЕСА_2 , їх обмін прямо заборонений законодавством, а тому райдержадміністрація немає прав на задоволення клопотання щодо обміну.

2. Мотивувальна частина 

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги ОСОБА_5 задоволенню не підлягають.

Щодо оскарження ухвали Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Разом із тим, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).

У справі «Беллет проти Франції» ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право, зокрема, на апеляційний перегляд справи.
У частині першій статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) указано, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

При цьому судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 32/77 (провадження № 12-17гс21), якою також закрито касаційне провадження з тих самих підстав, указано, що особи, які не брали участі у справі, можуть оскаржити рішення суду лише за умови, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. Відтак передумовою реалізації такими особами їх права на оскарження судового рішення є матеріально-правова заінтересованість цих осіб, тобто їх власна, особиста заінтересованість у конкретному результаті розгляду спору судом.

Отже, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести, що суд вирішив питання про її права, інтереси та (або) обов`язки. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав та обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Відтак, при вирішенні питання про те, чи ухвалено оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі у справі, суд має з`ясувати, чи буде у зв`язку з ухваленням судового рішення у цій справі таку особу наділено новими правами, чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права, свободи та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

З огляду на вказані процесуальні норми суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу після спливу річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю. Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою особи, а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 
27 лютого 2019 року № 360/1938/16, провадження № 61-48003св18, від 03 червня 2020 року у справі № 2-2630/03, провадження № 61-14624св19, від 10 квітня 2019 року у справі № 235/2452/16-ц, провадження № 61-3433св19, від 05 лютого 2020 року 
№ 521/12093/19, провадження № 61-20975св19.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11 червня 2024 року було відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_5 . 

Право на апеляційне оскарження рішення місцевого суду  ОСОБА_5 обґрунтовувала тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_5 та її сина ОСОБА_8 , які не були залучені до участі у справі співвідповідачами, оскільки вона є дружиною ОСОБА_1 , який є відповідачем та позивачем за зустрічним позовом у цій справі, де вирішувались його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки без їх участі.

Звертає увагу на те, що  ОСОБА_5 та її син ОСОБА_8 проживають в кімнаті № НОМЕР_8 з 2006 року, та переселення з кімнати в кімнату без їх участі прошкують їх права.

Верховний Суд дійшов висновку, що правильними є висновки апеляційного суду про те, що оскаржуване рішення місцевого суду не стосується прав та інтересів  ОСОБА_5 .

Отже, враховуючи, що місцевим судом не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки  ОСОБА_5 , апеляційний суд дійшов правильного висновку про закриття апеляційного провадження, за апеляційною скаргою  ОСОБА_5 на рішення суду першої інстанції.

Таким чином оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам закону і підстав для її скасування немає.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами попередніх інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Крім того, на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

З огляду на викладене Верховний Суд, у межах доводів касаційної скарги на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року, дійшов висновку, що вони належним чином не підтверджені та не дають підстав для висновку про порушення апеляційним судом норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Щодо оскарження додаткової постанови Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею позовних вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь установленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам у цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Саме суди першої та апеляційної інстанцій як суди факту здійснюють дослідження та оцінку доказів.

Дослідження доказів - це процесуальна діяльність суду та інших учасників цивільного процесу щодо безпосереднього сприйняття і вивчення в судовому засіданні фактичних даних, якими сторони обґрунтовують свої вимоги чи заперечення. Вона провадиться в судовому засіданні з додержанням принципів усності, безпосередності та безперервності. Зокрема, під час судового розгляду справи суд, заслухавши вступне слово учасників справи, з`ясовує обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та досліджує в порядку, визначеному в підготовчому засіданні у справі, докази, якими вони обґрунтовуються. З урахуванням змісту спірних правовідносин, обставин справи та зібраних у справі доказів суд під час розгляду справи по суті може змінити порядок з`ясування обставин справи та порядок дослідження доказів, про що зазначається у протоколі судового засідання (стаття 228 ЦПК України).

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам суд апеляційної інстанції вірно зазначив, що аналіз наведених положень закону вказує на те, що суд апеляційної інстанції здійснює розподіл понесених стороною в суді першої інстанції судових витрат лише у випадку зміни рішення або ухвалення нового судового рішення. Так судом апеляційної інстанції залишено без змін рішення суду першої інстанції, а отже відсутні правові підстави розподілу в суді апеляційної інстанції понесених відповідачем витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції про розподіл яких відповідачем не подавалося заяви до суду першої інстанції.

Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якої надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.

У Рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 134 ЦПК України передбачено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Згідно з частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частин першої-третьої, восьмої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

В пункті 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частиною першою статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правової допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. Договір про надання правової допомоги може вчинятися усно у випадках: 1) надання усних і письмових консультацій, роз`яснень із правових питань з подальшим записом про це в журналі та врученням клієнту документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди); 2) якщо клієнт невідкладно потребує надання правової допомоги, а укладення письмового договору за конкретних обставин є неможливим - з подальшим укладенням договору в письмовій формі протягом трьох днів, а якщо для цього існують об`єктивні перешкоди - у найближчий можливий строк. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги може укладатися на користь клієнта іншою особою, яка діє в його інтересах. Особливості укладення та змісту контрактів (договорів) з адвокатами, які надають безоплатну правову допомогу, встановлюються законом, що регулює порядок надання безоплатної правової допомоги. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики (стаття 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно зі статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.

Згідно з правовими висновками, викладеними в додаткових постановах Верховного Суду від 16 червня 2022 року у справі № 873/244/21, від 19 липня 2022 року у справі № 910/6807/21, від 16 березня 2023 року у справі № 927/153/22, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що на підтвердження понесених витрат на правову допомогу адвокатом Лях І. Д. до суду були надані: копія витягу з договору про надання правової допомоги від 26 листопада 2022 року № 59/2022; копія попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат від 19 липня 2024 року, які ОСОБА_2 понесла і очікує понести в зв`язку із розглядом справи в апеляційній інстанції, розмір яких складає 16 000,00 грн; копія детального опису робіт (наданих послуг) від 19 липня 2024 року в зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції; копія акту виконаних робіт станом на момент подання відзиву на апеляційну скаргу від 19 липня 2025 року. (т.5, а.с.144)

Звертаючись до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, адвокат Лях І.Д. надав до суду копію рахунку-фактури на оплату послуг правової допомоги, відповідно до якого ОСОБА_2 сплатила адвокатському бюро «Лях І» 16 000,00 грн. (т.6 а.с.6)

За таких обставин, оскільки у попередньому (орієнтовному) розрахунку суми судових витрат від 19 липня 2024 року, які ОСОБА_2 понесла у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, розмір яких складається з консультації клієнта з правових питань - 2 000,00 грн за пів години та складання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_5 - 14 000,00 грн, в сумі складає 16 000,00 грн, які фактично понесені  ОСОБА_2 відповідно до рахунку-фактури на оплату послуг правової допомоги, а отже розмір витрат є визначеним, то суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення цих витрат з  ОСОБА_5 на користь  ОСОБА_2 . 

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами обставини справи, посилання заявника в касаційних скаргах на правові висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20, є безпідставними, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційних скарг фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 

Оскільки Верховний Суд встановив необґрунтованість заявлених в касаційних скаргах підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то доводи касаційних скарг про недослідження судами наявних в матеріалах справи доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України), не заслуговують на увагу та не підлягають перевірці.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційних скаргах, не спростовують висновків судів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши судові рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для їх скасування, а тому касаційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні касаційних скарг, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги  ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 серпня 2025 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 21 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян
Н. Ю. Сакара
О. В. Ступак