П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/7245/25	

Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В.В. 
Дата і місце ухвалення: 17.12.2025 року, м. Миколаїв
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Тарновецького І.І.,
суддів: Бойка А.В.,
Шевчук О.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року у справі №400/7245/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області про визнання дій та бездіяльності протиправними, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом, в якому просив:
- визнати протиправними дії 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області, які полягають у нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 02.08.2021 року індексації грошового забезпечення у неповному обсязі, а саме з порушенням абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078;
- зобов`язати 2 Державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 різницю індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 02.08.2021 року в загальній сумі 165942,12 грн відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1078, із одночасним відрахуванням 1,5 % військового збору та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб;
- визнати протиправною бездіяльність 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати;
- зобов`язати 2 Державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму невиплаченої індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення включно за весь час затримки виплати. 
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року адміністративний позов задоволено частково.
Суд визнав протиправною бездіяльність 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 02.08.2021 із застосуванням положень абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення.
Зобов`язав 2 Державний пожежно-рятувальний загін Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щомісячну індексацію грошового забезпечення у розмірі 4041,01 грн за період з 01.03.2018 по 02.08.2021 в загальній сумі 165681,41 грн із урахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, апелянт подав апеляційну скаргу, обґрунтовану посиланням на не правильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначив, що суд першої інстанції, приймаючи судове рішення у справі, не врахував, що позивач звернувся до суду з пропуском установленого законом строку звернення до адміністративного суду, визначеного статтею 122 КАС України, при цьому поважних причин для його поновлення не доведено.
Крім того, апелянт вказує, що Порядком проведення індексації грошових доходів населення не передбачено застосування так званої «фіксованої індексації», а тому висновки суду першої інстанції щодо обов`язку відповідача здійснити нарахування та виплату індексації у визначеному судом розмірі є помилковими.
Також апелянт зазначає, що проведення індексації грошового забезпечення залежить від наявності відповідного фінансування, а відповідач не є розпорядником бюджетних коштів вищого рівня та не наділений повноваженнями самостійно визначати напрями їх використання.
З огляду на викладене, апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. 
ОСОБА_1 не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
Справу призначено до розгляду у порядку письмового провадження відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України.
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 проходив службу цивільного захисту в органах Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області з 20 червня 2006 року по 01 серпня 2021 року.
У період проходження служби, з 01 березня 2018 року по 02 серпня 2021 року, позивачу здійснювалось нарахування та виплата грошового забезпечення, складовою якого є індексація, однак, як встановлено судом, така індексація була проведена не в повному обсязі.
З матеріалів справи вбачається, що 02 серпня 2021 року позивачу було проведено остаточний розрахунок при звільненні, при цьому індексація грошового забезпечення за період з 01 березня 2018 року по 02 серпня 2021 року була нарахована та виплачена без урахування положень абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення.
У березні 2025 року позивач звернувся до відповідача із запитом щодо нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за вказаний період.
Листом відповідача позивачу надано довідку про нарахування грошового забезпечення за період з 01 лютого 2018 року по 02 серпня 2021 року, відповідно до якої індексація грошового забезпечення позивача проводилась із урахуванням березня 2018 року як базового місяця.
Не погоджуючись із зазначеним порядком нарахування індексації та вважаючи, що відповідачем не враховано вимоги абзаців 3, 4, 6 пункту 5 Порядку №1078 щодо нарахування індексації-різниці у місяці підвищення доходу, позивач звернувся до суду з цим адміністративним позовом.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив із того, що індексація грошового забезпечення є складовою частиною грошового забезпечення та однією з основних державних гарантій щодо оплати праці, яка підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті у порядку, визначеному Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та Порядком №1078, при цьому встановивши, що у березні 2018 року, який є місяцем підвищення доходу позивача, розмір підвищення грошового забезпечення був меншим за суму можливої індексації, що склалася у цьому місяці, суд дійшов висновку про виникнення у позивача права на індексацію-різницю відповідно до абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку №1078, яка має щомісячний характер та підлягає виплаті до наступного підвищення доходу або до моменту звільнення, а відтак визнав протиправною бездіяльність відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації у належному розмірі та дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог у відповідній частині.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з такого.
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення».
Відповідно до статей 1 та 2 зазначеного Закону індексація грошових доходів населення є механізмом підвищення доходів громадян з метою відшкодування подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають, зокрема, грошові доходи, що не мають разового характеру, у тому числі грошове забезпечення.
Порядок проведення індексації грошових доходів населення затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078.
Системний аналіз положень зазначеного Закону та вказаного Порядку свідчить про те, що у разі підвищення грошового доходу у відповідному місяці визначається різниця між сумою можливої індексації та розміром підвищення доходу, і якщо розмір підвищення є меншим за суму індексації, така різниця підлягає щомісячній виплаті.
Як встановлено судом першої інстанції, у березні 2018 року, який є місяцем підвищення доходу позивача, розмір грошового забезпечення позивача у лютому 2018 року становив 11907 гривень 81 копійку, тоді як у березні 2018 року - 12502 гривні 98 копійок, у зв`язку з чим розмір підвищення доходу становив 595 гривень 17 копійок.
Разом з тим сума можливої індексації у березні 2018 року становила 4463 гривні 15 копійок, що визначається шляхом множення прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1762 гривні) на величину приросту індексу споживчих цін (253,30 відсотка) з подальшим діленням на 100.
Оскільки розмір підвищення доходу є меншим за суму можливої індексації, у позивача виникло право на отримання індексації-різниці.
Таким чином, щомісячний розмір індексації-різниці становить 3867 гривень 98 копійок.
Як встановлено судом першої інстанції, зазначена сума підлягала виплаті за період з 01 березня 2018 року по 29 січня 2020 року, у зв`язку з чим загальний розмір індексації-різниці за 22 повних календарних місяці становить 85095 гривень 56 копійок, а за період з 01 січня 2020 року по 29 січня 2020 року - 3618 гривень 43 копійки. Таким чином, загальний розмір індексації-різниці становить 88713 гривень 99 копійок.
Колегія суддів звертає увагу, що доводи апеляційної скарги не містять заперечень щодо правильності здійсненого судом першої інстанції розрахунку, у зв`язку з чим підстави для його перевірки або коригування відсутні.
Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги, колегія суддів зазначає, що вони зводяться до тверджень про неправильне застосування судом першої інстанції положень Порядку проведення індексації грошових доходів населення, відсутність підстав для застосування індексації-різниці, а також пропуск позивачем строку звернення до суду.
Разом з тим такі доводи є безпідставними з огляду на таке.
Щодо доводів апелянта про відсутність правових підстав для застосування індексації-різниці, колегія суддів зазначає, що вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні положень Порядку проведення індексації грошових доходів населення, який прямо передбачає обов`язок здійснення виплати різниці між сумою індексації та розміром підвищення доходу у разі, якщо таке підвищення є меншим за суму індексації.
Посилання апелянта на відсутність фінансування не можуть бути підставою для невиконання обов`язків, покладених на відповідача законом, оскільки індексація грошового забезпечення є державною гарантією та підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Щодо доводів апеляційної скарги про пропуск строку звернення до суду, колегія суддів зазначає, що відповідно до статті 233 КЗпП України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, вимоги про стягнення належної заробітної плати не обмежувалися строком звернення до суду, а грошове забезпечення за своєю правовою природою є різновидом оплати праці.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не свідчать про неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Враховуючи, що справа віднесена до категорії незначної складності та розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до частини п`ятої статті 328 КАС України, не підлягає касаційному оскарженню.
Керуючись ст. ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст.315, ст. ст. 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу 2 Державного пожежно-рятувального загону Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Миколаївській області залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий: І.І. Тарновецький

Судді: А.В. Бойко

О.А. Шевчук