УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/3094/22 Головуючий у 1-й інст. Драч Ю.І. 
Категорія 55 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М., 
суддів: Коломієць О.С., Талько О.Б.,
за участі секретаря судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №296/3094/22 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛЕГІУС ПРО ГРЕЙД», Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Вектор плюс", про визнання недійсним правочину
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою через адвоката Савіцьку Анну Олегівну,
на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 березня 2024 року 
та на додаткове рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 квітня 2024 року, які ухвалені головуванням судді Драча Ю.І. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Просив визнати недійсним із дня його укладення договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 листопада 2008 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (дарувальники) та ОСОБА_4 (обдарована), посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Тетяною Валентинівною від 10 листопада 2008 року р.№4578.
Позов обґрунтований тим, що 10 листопада 2008 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 уклали з ОСОБА_4 договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчений у нотаріальному порядку. Наполягає на тому, що вказаний договір є недійсним на підставі частини п`ятої ст.203, ст.215 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 12 лютого 2008 року уклав із ВАТ «Сведбанк» (в подальшому - ПАТ «Омега банк», наразі ліквідовано) кредитний договір №0501/0208/88-015 на суму 150 000 доларів США, з строком погашення до 09 лютого 2018 року. За виконання зобов`язань поручилася ОСОБА_2 , договір поруки від 12 лютого 2008 року №0501/0208/88-015-р. У подальшому, за договором факторингу ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» придбало у ПАТ «Сведбанк» право вимоги за вказаним вище кредитним договором. Відповідно до договору факторингу від 06 серпня 2020 року ТзОВ «Фінансова компанія «Арбо фінанси» придбало у ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» право вимоги за кредитним договором. Право вимоги за вказаним вище кредитним договором він ( ОСОБА_1 ) придбав у ТзОВ «Фінансова компанія «Арбо фінанси» за договором факторингу від 06 серпня 2020 року. ОСОБА_3 оплату заборгованості за кредитним договором не здійснив. ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» звернулося з позовом до суду до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про стягнення коштів за вказаним вище кредитним договором. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 14 липня 2016 року стягнута з ОСОБА_3 на користь ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» заборгованість у сумі 137 267,7 доларів США, що складає в еквіваленті 3 218 927,56 грн, та 67 854,38 грн пені. Договір поруки від 12 лютого 2008 року №0501/0208/88-015-р, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_2 , визнаний припиненим. Рішення суду набуло законної сили 02 листопада 2016 року та залишено без змін постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року. Вказане вище рішення суду виконано не було. Виконавчий лист повернутий стягувачу за п.2 частини першої ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції 19 жовтня 2016 року через відсутність у боржника майна, на яке можливо звернути стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Відповідачі, відчужуючи належну їм на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , були обізнані про свою неможливість повернути кредитні кошти за кредитним договором від 12 лютого 2008 року №0501/0208/88-015, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «Сведбанк», а тому передбачали для себе негативні наслідки у випадку задоволення судом позовних вимог та виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на вказану квартиру.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 26 березня 2024 року позов задоволений. Поновлений ОСОБА_1 пропущений з поважних підстав строк подання позову про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 листопада 2008 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (дарувальники) та ОСОБА_4 (обдарована), посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Тетяною Валентинівною від 10 листопада 2008 року №4578. Визнаний недійсним з дня його укладення договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 10 листопада 2008 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_2 (дарувальники) та ОСОБА_4 (обдарована), посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Тетяною Валентинівною від 10 листопада 2008 року р.№4578. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь держави судовий збір по 357,87 грн із кожного. 

Додатковим рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 12 квітня 2024 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн та на користь держави судовий збір у сумі 357,87 грн.

Не погодившись із рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 26 березня 2024 року та з додатковим рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 12 квітня 2024 року, відповідач ОСОБА_3 через представника адвоката Савіцьку А.О. подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції від 26 березня 2024 року та додаткове рішення суду першої інстанції від 12 квітня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що суд не надав мотивованої оцінки аргументам, як у їх сукупності так і кожному окремо, наведеним відповідачами, а саме: оспорюваний договір дарування від 10 листопада 2018 року укладений сторонами для досягнення саме тих правових наслідків, які передбачені законом для цього типу договорів; договір виконаний сторонами, адже ОСОБА_4 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 , переоформила на себе рахунки, виготовила новий технічний паспорт, користувалася квартирою на власний розсуд. Цей факт не заперечується позивачем, але суперечить природі фіктивності правочину. Саме від дати отримання ним ( ОСОБА_3 ) листа-повідомлення від 12 листопада 2010 року слід обраховувати строк порушення кредитного зобов`язання. Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 14 липня 2016 року в справі №2-251/12 набрало законної сили 18 грудня 2019 року, тобто через 12 років після укладення договору дарування. Забезпечення за кредитним договором від 12 лютого 2008 року №0501/0208/88-015 – іпотечне майно: житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 . Саме за рахунок цього майна забезпечується виконання грошового зобов`язання за кредитним договором. Вказане майно наразі перебуває у його ( ОСОБА_3 ) власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Спірна квартира АДРЕСА_1 не була та не є забезпеченням за кредитним договором. Позивачем не доведено факту недостатності вказаного майна – житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , для погашення боргу. В матеріалах справи відсутні докази здійснення оцінки вказаного майна та недостатності його вартості для погашення боргу. Суд першої інстанції не взяв до уваги те, що позивач неправильно обрав спосіб захисту права. Позивач наполягає на визнанні недійсним договору дарування квартири, укладеного за 14 років до подачі позовної заяви, стороною якого він не є. Інтерес позивача до набуття чужого нерухомого майна у свою власність шляхом оспорювання договору, стороною якого він не є, шляхом застосування механізму звернення стягнення на це майно, не є правом власності чи іншим речовим правом на предмет правочину, яке підлягає захисту. До посилання позивача на лист відповідача ОСОБА_2 слід віднестися критично, оскільки ОСОБА_2 є рідною донькою позивача. Вказаний лист покликаний створити уявлення про те, що позивач саме з нього дізнався про вказані угоди та покласти його в основу клопотання про поновлення строку позовної давності. З огляду на те, що вказаний лист від 02 травня 2022 року є штучним та носить маніпулятивний характер, відсутні належності докази його поштового відправлення/отримання, вказаний доказ не можна вважати належним та допустимим і таким, що може мотивувати поважність причин пропуску строку позовної давності. Станом на дату укладання договору дарування від 10 листопада 2008 року арешт на майно накладеним не був, не існувало судових рішень про стягнення заборгованостей, були відсутні інші обтяження та обмеження щодо можливостей власника користуватися майном на свій розсуд. Підтримання правових позицій щодо автоматичності фраудаторності призводить до нівелювання та обмеження правомочностей власника майна, непропорційного втручання кредитора в права боржника. Суд першої інстанції проігнорував висновок, викладений у постанові ОП ЦСК ВС від 27 січня 2020 року в справі №761/26815/17. У мотивувальній частині рішення зазначені припущення, а не фактичні докази порушення прав позивача щодо стягнення боргу, що суперечить висновкам ВС від 22 лютого 2022 року в справі №761/36873/18. У матеріалах справи відсутній будь-який доказ про неможливість виконання судового рішення в зв`язку з відсутністю чи недостатністю майна у боржника про звернення на предмет іпотеки та стягнення боргу станом на момент подання позовної заяви та прийняття судового рішення у виконавчому провадженні, де стягувачем є позивач. Суд першої інстанції, задовольняючи вимоги позивача де-факто, визнав недійсним кредитний договір забезпечений іпотекою, стороною якого не був позивач, тобто визнав, що для виконання кредитного договору недостатньо майна, переданого в заставу, чим порушив правило тлумачення favor contractus.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Бородін Д.В. апеляційну скаргу не визнав, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення першої інстанції - без змін.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Швець А.А. апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити. 

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися. Про розгляд справи повідомлені належним чином (а.с.223,226,227,229,237,233,243-244,247 т.3, а.с.2,10-11 т.4). Представник ОСОБА_3 адвокат Савіцька А.О. в черговий раз спрямувала до суду заяву про відкладення розгляду справи, на цей раз у зв`язку із зайнятість в іншому судовому засіданні, тобто надана перевага іншій справі. Раніше розгляд справи уже неодноразово відкладався апеляційним судом за заявою представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Савіцької А.О. (а.с.108-110,211-213 т.3). За таких обставин, чергова неявка представника скаржника не перешкоджає розгляду апеляційної скарги незалежно від причини неявки. Представник третьої особи ТзОВ «ФК «Вектор Плюс» спрямував клопотання про розгляд справи без його участі (а.с.11-13 т.4). Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, оскільки днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування (частина восьма ст.128 ЦПК України), з опублікуванням оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України вважається, що особа повідомлена про дату, час і місце розгляду справи (зміст частини одинадцятої ст.128 ЦПК України), вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі (частина п`ята ст.130 ЦПК України). 

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення та додаткового рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що відповідно до договору дарування квартири від 09 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Лубяковою Г.М., зареєстрованого в реєстрі за № 4578, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (дарувальники) подарували ОСОБА_4 (обдарована) квартиру АДРЕСА_1 , а ОСОБА_4 прийняла у подарунок належну синові ОСОБА_3 частину вказаної квартири та належну невістці ОСОБА_2 частину вказаної квартири (а.с.150 т.2).

Із листа Житомирського відділення ВАТ «Сведбанк» від 21 листопада 2008 року №1355 убачається, що станом на 31 жовтня 2008 року ОСОБА_3 мав заборгованість за кредитним договором від 12 лютого 2008 року за №0501/0208/88-015, укладеним між ОСОБА_3 і ПАТ «Сведбанк», та не мав можливості виконати зобов`язання за вказаним договором зі сплати кредиту (а.с.36.т.1). Залишок кредитної заборгованості станом на 21 листопада 2008 року складав 140 000 дол.США.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 14 липня 2016 року позов ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про стягнення коштів за кредитним договором за №0501/0208/88-015 від 12 лютого 2008 року задоволений частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТзОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» заборгованість у сумі 137 267,7 доларів США, що складає в еквіваленті 3 218 927,56 грн, та 67 854,38 грн пені. Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 02 листопада 2016 року та постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року рішення суду першої інстанції залишене без змін. Рішення суду першої інстанції набрало законної сили 02 листопада 2016 року.

Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 13 вересня 2022 року змінено стягувача у справі №2-251/22 на ОСОБА_1 в справі за позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 12 лютого 2008 року №0501/0208/88-015.

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського відділу ДВС у Житомирському районі Житомирської області Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) із заявою про виконання рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 14 липня 2016 року та постановою державного виконавця від 20 грудня 2022 року відкрито виконавче провадження №70540640.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №302646568 від 14 червня 2022 року, квартира АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності згідно з договором дарування від 10 листопада 2008 року №4578 ОСОБА_4 .

ОСОБА_4 є матір`ю відповідача по справі – ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 08 січня 1982 року.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 2001 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб.

Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у ст.203 ЦК України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. За таких обставин, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі №759/24061/19).

Відповідно до частин першої, третьої та п`ятої ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частинами першою, третьою ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.

Відповідно до змісту ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частини першої та частини п`ятої ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

У ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Нікчемність правочину, навпаки має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя ст.215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга ст.215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (постанова Верховного Суду від 08 лютого 2023 року в справі №359/12165/14-ц).

Отже, цивільно-правовий договір, у тому числі й договір дарування, не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення виконання зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі, на відшкодування шкоди або виконання судового рішення.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя ст.13 ЦК України).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Саме такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року в справі №6-1873цс16, від 23 серпня 2017 року в справі №306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року в справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій ст.ст.203,215,234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема, чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном.

Окрім того, у постанові від 03 липня 2019 року в справі №369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду в подібних правовідносинах дійшла висновку про те, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним.

Укладення фіктивного правочину є порушенням добросовісності як однієї із загальних засад цивільного законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена ст.228 ЦК України.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 07 грудня 2018 року в справі №910/7547/17 зроблено висновок, що з конструкції частини третьої ст.13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

Аналогічний висновок наведений у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року в справі №405/1820/17 та від 14 липня 2020 року в справі №754/2450/18.

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили (постанова Верховного Суду від 18 листопада 2020 року в справі № 569/6427/16).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст.81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя ст.89 ЦПК України).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на момент відчуження ОСОБА_3 та ОСОБА_2 спірної квартири ОСОБА_4 відповідно до договору дарування, сторони договору були обізнані, про неможливість виконання ОСОБА_3 зобов`язань за кредитним договором від 12 лютого 2008 року №0501/0208/88-015, оскільки до укладення договору дарування (10 листопада 2008 року) 31 жовтня 2008 року ОСОБА_3 звертався до банку з проханням розгляду можливості проведення реструктуризації заборгованості кредитним договором, при цьому посилався на ту обставину, що з метою погашення заборгованості за кредитом він вживав заходи щодо продажу частини нерухомості, але безрезультатно.

Отже, на момент укладення договору дарування ОСОБА_3 був обізнаний про наявність у нього невиконаного кредитного зобов`язання та, знаючи про це, здійснив відчуження нерухомого майна за наявності значної непогашеної заборгованості за кредитом, що вплинуло на можливість належного та повного виконання зобов`язання перед кредитором. Вказана поведінка відповідача не може розцінюватися, як добросовісна. 

Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року в справі №922/1903/18 зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значущі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином і своєчасно виконані. Тому всі боржники мають добросовісно виконати всі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав і правомірних інтересів кредитора. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Верховний Суд неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть того, що знаходиться в інших осіб. Отже, мета позаконкурсного оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто, щоб відбулося погашення боргу боржником.

Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що дії ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо укладення договору дарування з матір`ю відповідача - ОСОБА_4 були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок зобов`язань шляхом стягнення грошових коштів. Оспорюваний договір не був направлений на реальне настання правових наслідків, а був спрямований на приховування нерухомого майна, з метою уникнення звернення стягнення на це майно. Дії сторін договору, як зазначалося вище, свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних прав на виконання рішення суду про стягнення заборгованості за рахунок належного позичальнику нерухомого майна, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання вказаного договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що договір укладався для настання наслідків та був виконаний сторонами не може слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки, як встановлено, оспорюваний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які були близькими родичами, та скаржником не надано беззаперечних доказів на підтвердження тієї обставини, що вказаний договір був дійсно виконаний.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що банк пред`явив вимоги після укладення договору та рішення про стягнення боргу ухвалене в 2016 році, а оскаржуваний договір укладений в 2008 році не змінюють висновків суду першої інстанції з огляду на те, що відчуження майна здійснено за наявності значної непогашеної кредитної заборгованості, про яку сторони були обізнані, що свідчить про недобросовісність дій позичальника та зловживання ним своїми правами, а наявність судового рішення про стягнення заборгованості не є обов`язковою умовою для кваліфікації договору як фраудаторного. 

Аргументи апеляційної скарги про те, що у ОСОБА_3 на праві власності перебувало інше майно, за рахунок якого він відповідав би за кредитним договором, зокрема, іпотечне, також не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки належні докази того, що на інше майно можливо реально звернути стягнення з метою погашення боргових зобов`язань ОСОБА_3 , на час вирішення цього спору відсутні.

Скаржником не надано беззаперечних доказів та не доведено, що лист відповідача ОСОБА_2 від 02 травня 2022 року є штучним та носить маніпулятивний характер, а тому суд першої інстанції правильно визначив початок перебігу строку позовної давності та обґрунтовано його поновив. 

Посилання скаржника на те, що позивач не є стороною оспорюваного договору також не змінюють висновків суду першої інстанції щодо основного рішення, оскільки за укладенням договору дарування із власності позичальника вибуло нерухоме майно, за рахунок якого можна було б погасити заборгованість за кредитним договором, права вимоги за яким перейшло до позивача, що вказує на інтерес останнього.

Ураховуючи викладене вище, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання оспорюваного договору дарування недійсним. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.

Оскільки рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 26 березня 2024 року залишається без змін, то суд апеляційної інстанції також залишає додаткове рішення цього суду першої інстанції від 12 квітня 2024 року без змін, яким вирішено лише питання судових витрат щодо одного із відповідачів, тобто ОСОБА_4 та на кожного із відповідачів суд першої інстанції поклав судові витрати пропорційно, що відповідає положенням ст.141 ЦПК України. 

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3 , подану через адвоката Савіцьку Анну Олегівну, залишити без задоволення.
Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 березня 2024 року та додаткове рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 12 квітня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складення повного судового рішення – 13 лютого 2026 року.

Головуюча Судді: