ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року 
м. Київ

cправа № 910/9797/24 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Булгакової І.В. (головуючий), Бенедисюка І.М., Власова Ю.Л.,
за участю секретаря судового засідання - Ксензової Г.Є.,

представників учасників справи:
позивача - акціонерного товариства "ДТЕК Західенерго" - адвоката Середи В.В. (дов. № 10-3Е/26 від 19.12.2025),
відповідача - приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" - Яковченко Р.Г. (дов. від 25.11.2025 № 25/11-3),

розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - Компанія)
на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2025 (суддя Підченко Ю.О.)
та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2025 (головуючий суддя Демидова А.М., судді: Владимиренко С.В. і Євсіков О.О.)
у справі № 910/9797/24
за позовом акціонерного товариства "ДТЕК Західенерго" (далі - Товариство)
до Компанії
про стягнення 24 683 644,99 грн.
Розпорядженням заступника керівника Апарату - керівника секретаріату Касаційного господарського суду від 07.07.2025 № 32.2-01/1382 у зв`язку із відпусткою судді Колос І.Б., призначено повторний автоматичний розподіл судової справи № 910/9797/24, відповідно до якого визначено склад колегії суддів: Булгакова І.В. (головуючий), Бенедисюк І.М. і Власов Ю.Л.
За результатами розгляду касаційної скарги Верховний Суд
ВСТАНОВИВ:
Товариство звернулося до суду з позовом до Компанії про стягнення 24 683 644,99 грн, з яких 3% річних у розмірі 11 343 785,88 грн та інфляційні втрати у розмірі 13 339 859,11 грн (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог).
Позов обґрунтовано неналежним виконанням відповідачем умов договору про участь у балансуючому ринку від 27.05.2019 № 0424-04013 (далі - Договір) в частині своєчасної оплати балансуючої електричної енергії з посиланням на преюдиційність обставин, які були встановлені Господарським судом міста Києва у справі № 910/3263/23.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.01.2025, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2025, позов задоволено.
Рішення судів мотивовано доведеністю позовних вимог, у тому числі з посиланням на преюдиційність обставин виставлення та підписання рахунків за спірний період, існування у відповідача перед позивачем заборгованості за Договором, які були встановлені Господарським судом міста Києва у справі № 910/3263/23 за наслідками розгляду спору про стягнення, зокрема, основної заборгованості за Договором. Суди погодилися із розрахунком суми 3% річних та інфляційних втрат, здійсненого позивачем.
Не погоджуючись із рішенням і постановою судів попередніх інстанцій, Компанія звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій:
- посилаючись на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначає про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, а саме частини четвертої статті 75 ГПК України без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18, від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19, про те, що: "звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин, встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу";
- посилаючись на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, зазначає про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 6, частини першої статті 7 та статті 12 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" у подібних правовідносинах.
Просить скасувати оскаржувані рішення і постанову судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Товариство подало відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржуваних судових рішень, непідтвердженність підстав касаційного оскарження, просить залишити їх без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.
Перевіривши правильність застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального і процесуального права, відповідно до встановлених ними обставин справи, враховуючи підстави відкриття касаційного провадження, заслухавши доповідь судді-доповідача та пояснення представників сторін, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що Товариство (постачальник послуг балансування/ППБ) є виробником електричної енергії на підставі ліцензії, виданої згідно з постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 18.06.2019 № 1074.
Компанія є оператором системи передачі (ОСП), на якого, зокрема, покладені функції адміністратора розрахунків (АР).
Повідомленням від 27.05.2019 за вих. № 01/18933 державне підприємство "Національна енергетична компанія "Укренерго" (яке у подальшому змінило найменування на приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго") поінформувало Товариство про приєднання останнього (акцептування пропозиції) до умов договору про участь у балансуючому ринку (Договору) та долучення до реєстру постачальників послуг з балансування (ідентифікатор договору - № 0424-04013, дата акцептування - 27.05.2019). 
Так, за умовами Договору:
- цей договір є договором приєднання в розумінні статті 634 Цивільного кодексу України, умови якого мають бути прийняті іншою стороною не інакше, як шляхом приєднання до запропонованого договору в цілому (пункт 1.1);
- за цим договором ППБ зобов`язується надавати балансуючу електричну енергію на завантаження або розвантаження для здійснення ОСП балансування об`єднаної енергетичної системи України. ОСП зобов`язується продавати балансуючу електричну енергію ППБ або купувати балансуючу електричну енергію у ППБ та отримувати оплату за продану ППБ балансуючу електричну енергію або сплачувати кошти за куплену балансуючу електричну енергію у ППБ відповідно до умов цього договору та Правил ринку (пункт 1.2);
- загальна вартість цього договору складається із суми придбаних та проданих обсягів електричної енергії на балансуючому ринку протягом дії цього договору та відповідно до умов цього договору. За підсумками місяця визначаються індикативні величини: середньозважені ціни балансуючої електричної енергії на завантаження та розвантаження за розрахунковий місяць (грн/МВт год з точністю до дев`яти знаків після коми), які розраховуються шляхом ділення вартості балансуючої електричної енергії на завантаження і розвантаження на загальний обсяг балансуючої електричної енергії на завантаження і розвантаження відповідно (пункт 2.1);
- розрахунок ціни купівлі-продажу електричної енергії визначається відповідно до Правил ринку (пункт 2.2);
- виставлення рахунків та оплата платежів здійснюються відповідно до процедур та у строки, визначені Правилами ринку (пункт 4.1)
- подання платіжних документів здійснюється сторонами відповідно до Правил ринку. Якщо ППБ має заперечення до інформації, що міститься у платіжному документі, то він повинен повідомити про це ОСП не пізніше 12:00 наступного робочого дня після виставлення рахунку. Наявність заперечень не є підставою для створення дебіторської заборгованості перед ОСП. ОСП надає ППБ у паперовому та/або електронному вигляді (засобами електронного документообігу з накладанням КЕП або скановану копію) два примірники Акта купівлі-продажу балансуючої електричної енергії (надалі - Акт), підписані зі своєї сторони, до 12 числа місяця, наступного за тим, щодо якого його сформовано. Протягом двох робочих днів ППБ розглядає та повертає у паперовому або електронному вигляді (засобами електронного документообігу з накладанням КЕП або скановану копію) ОСП один примірник Акта, підписаного зі своєї сторони (пункти 4.2-4.4);
- на ОСП покладено обов`язок здійснювати вчасно та в повному обсязі оплату проданої ППБ балансуючої електричної енергії на умовах, визначених Правилами ринку та цим договором (пункт 5.4);
- цей договір набирає чинності з моменту акцептування ОСП заяви-приєднання ПДП, про що ОСП повідомляє ПДП, і є чинним до 31 грудня поточного року включно, у якому була надана заява-приєднання. Якщо жодна зі сторін не звернулася до іншої сторони не менше ніж за 1 місяць до закінчення терміну дії цього договору з ініціативою щодо його розірвання, то цей Договір вважається продовженим на наступний календарний рік на тих же умовах (пункти 91, 9.2).
На обґрунтування позовних вимог Товариство посилається на преюдиційність обставин, які встановлені Господарським судом міста Києва у справі № 910/3263/23 та на наявність факту неналежного виконання відповідачем зобов`язань зі своєчасної оплати за Договором.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2023 року у справі № 910/3263/23, яке набрало законної сили, встановлено: "В межах виконання договірних зобов`язань, позивач протягом жовтня 2022 року - січня 2023 року здійснив продаж відповідачу балансуючої енергії загальною вартістю 715 141 899,71 грн та направив відповідні рахунки на її оплату на електронну пошту відповідача (settlement@ua.energy та nес-kanc@ua.energy). 
На виконання умов договору між представниками сторін електронно-цифровим підписом було підписано акти купівлі-продажу балансуючої електричної енергії від 31.10.2022 № БР/22/10-0424 на суму 107 942 464,23 грн, від 30.11.2022 № БР/22/11-0424 на суму 259 025 087,42 грн, від 31.12.2022 № БР/22/12-0424 на суму 277 602 189,92 грн, від 31.01.2023 № БР/23/01-0424 на суму 70 571 438,14 грн. 
Оскільки відповідач оплату заборгованості в повному обсязі не здійснив, заборгованість відповідача перед позивачем за договором становить 696 926 706,83 грн. 
Згідно із матеріалами справи заборгованість за жовтень - листопад 2022 була підтверджена відповідачем шляхом підписання додатку №1 до акту зарахування зустрічних однорідних вимог від 27.01.2023 до договору № 0424-04013.
У актах купівлі-продажу балансуючої електричної енергії за жовтень - грудень 2022 року містяться відомості щодо підписання їх відповідачем кваліфікованим електронним підписом.
Окрім того, позивачем у матеріали справи надані листи ПрАТ "НЕК "УКРЕНЕРГО" від 10.11.2022, від 10.12.2022 та від 10.01.2023, згідно із якими відповідач направляв позивачу підписані зі своєї сторони КЕП акти купівлі-продажу балансуючої електричної енергії за жовтень - грудень 2022 року.
Акт за січень 2023 року підписаний сторонами КЕП із застосування системи "АСКОД Онлайн", про що зазначено в самому акті.
Позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату на електронну пошту відповідача (settlement@ua.energy та nес-kanc@ua.energy).
На підтвердження направлення рахунків на оплату позивачем надані у матеріали роздруківки електронної пошти та знімків екранів комп`ютера направлення рахунків на електронну пошту відповідача.
Суд дійшов висновку, що строк оплати відповідачем поставленої позивачем у жовтні 2022 року - січні 2023 року балансуючої електричної енергії, настав.".
Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2023 у справі № 910/3263/23 залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 05.09.2023 та постановою Верховного Суду від 14.12.2023 і набрало законної сили.
Звертаючись із позовом у цій справі № 910/9797/24, Товариство просило стягнути з Компанії 3 % річних та інфляційні втрати за період, не охоплений у зазначеній вище справі, оскільки Компанія погашала заборгованість за Договором у період з 28.02.2023 до 29.09.2023.
Отже, причиною виникнення спору у цій справі є наявність/відсутність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних через неналежне виконання договірних зобов`язань з оплати балансуючої енергії у період жовтня 2022 року - січня 2023 року.
Так, задовольняючи заявлені позовні вимоги, суди попередніх інстанцій виходили з того, що факт прострочення Компанією грошового зобов`язання за Договором (в частині здійснення оплати за електричну енергію за період з жовтня 2022 року до січня 2023 року) встановлений рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/3263/23, яке набрало законної сили, та повторному доведенню згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України у цій справі не підлягає. Зокрема, не потребують повторного доведення обставини щодо: здійснення позивачем продажу відповідачу балансуючої електричної енергії на підставі укладеного сторонами договору; її приймання відповідачем; неповну її оплату Компанією та виникнення у неї, у зв`язку із цим, суми основної заборгованості.
Судами у вирішенні цього спору враховано, що строк виконання грошового зобов`язання з оплати балансуючої енергії за Договором, поставленої Товариством Компанії у період жовтня 2022 року - січня 2023 року настав. При цьому суди у таких висновках врахували, що ці обставини встановлені у рішенні Господарського суду міста Києва від 18.05.2024 у справі № 910/3263/23. Обставини ж щодо розміру та обґрунтованості, зокрема, основної заборгованості, за висновками судів попередніх інстанцій, не є предметом розгляду у цій справі № 910/9797/24.
За висновками судів, наявність судового рішення чи факт відкриття виконавчого провадження з його примусового виконання не свідчить про припинення зобов`язання, а тому наявність судових рішень про стягнення заборгованості, які боржник не виконав, не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права отримати 3% річних та інфляційні втрати, передбачені частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). 
Суди також відхилили твердження відповідача про те, що прострочення виконання грошового зобов`язання виникло не з його вини, вказавши, що дана обставина не впливає на обсяг зобов`язань боржника, що прострочив грошове зобов`язання. При цьому, наявність особливого алгоритму розподілу коштів на спеціальних рахунках не виключає застосування до відповідача відповідальності за прострочення грошового зобов`язання у порядку частини другої статті 625 ЦК України у вигляді сплати 3% річних та інфляційних втрат (схожі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 910/6636/21, а також у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020 у справі № 903/918/19).
Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат, суди, з`ясувавши, що Компанія погашала заборгованість за Договором у період з 28.02.2023 по 29.09.2023, а позивач під час розрахунку використовував борг, який залишався не погашеним на кінець розрахункового періоду, визнали розрахунок обґрунтованим та арифметично вірним.
Не погоджуючись із такими висновками судів попередніх інстанцій, Компанія у касаційній скарзі, зокрема, посилається на порушення судами попередніх інстанцій норми частини четвертої статті 75 ГПК України, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18, від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19.
У контексті доводів скаржника в цій частині колегія суддів зазначає, що у постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15, а також у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 914/1033/17, від 11.05.2018 у справі № 914/1487/17, від 15.05.2018 у справі № 921/412/17-г/7, від 24.10.2018 у справі № 308/8645/15цс та від 05.12.2018 у справі № 589/2800/15-ц викладено правові позиції щодо підстав виникнення зобов`язальних правовідносин, за змістом яких: (1) за своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб; за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов`язують виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду; рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність; (2) за змістом статті 11 ЦК України зобов`язальні правовідносини виникають з актів цивільного законодавства, а рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.
Згідно з частиною четвертою статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Колегія суддів враховує, що об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.12.2025 у справі № 910/10365/15 зазначила, зокрема, таке: "п. 45. Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій посилалися на те, що згідно з приписами частини четвертої статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом…
…п. 48. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що обставини, які підлягають встановленню судом у справі, - це юридичні факти, тобто життєві обставини (дії, події), з якими правом пов`язується виникнення юридичних наслідків. Натомість правова оцінка - це висновок щодо застосування права за певних життєвих обставин. Правова оцінка може полягати, зокрема, у висновках, зроблених у зв`язку з установленими судом життєвими обставинами, про те, чи виникли юридичні наслідки та які саме, чи порушене право особи, чи виконане зобов`язання належним чином відповідно до закону та договору, чи певна поведінка є правомірною або неправомірною, чи додержано стороною вимог закону тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.09.2020 у справі № 907/29/19 (провадження № 12-17гс20, пункт 7.10), від 16.11.2022 у справі № 910/6355/20 (провадження № 12-41гс21, пункт 9.8))".
У постанові від 03.07.2018 у справі № 917/1345/17 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: "преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи".
За висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 10.12.2019 у справі № 910/6356/19: "…преюдиційність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні суду і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу. Суть преюдиції полягає у неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
Правило про преюдицію спрямовано не лише на заборону перегляду фактів і правовідносин, які встановлені в судовому акті, що вступив у законну силу. Вони також сприяють додержанню процесуальної економії в новому процесі. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження та оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їхнє повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії".
У постанові від 10.10.2023 у справі № 907/969/22 Верховний Суд зазначив, що: "важливим є те, що обставини, встановлені у справі, що є преюдиційною, мають належати до предмета доказування, тобто їх встановлення має бути необхідне для вирішення тієї справи. Оскільки предмет доказування спочатку визначається підставами позову, а потім обґрунтовується нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору, то питання про те, чи належав певний факт до предмета доказування, є питанням права, а не факта.
Питання факта це питання про те, чи була наявна/відсутня певна обставина, що має значення для вирішення певного спору. Фактичні обставини встановлюються через доказування. Доказування дає змогу відтворити той чи інший фрагмент дійсності в асортименті значущості для справи (предмет доказування). Юридична ж кваліфікація фактичних обставин здійснюється через співвіднесення певної обставини з певними юридичними нормами. Отже, юридичний факт - це передбачена нормами права конкретна життєва обставина (дія, подія), котра є підставою для настання певних юридичних наслідків. Життєвий факт набуває ознак юридичного внаслідок юридичної кваліфікації, правозастосування. Таким чином, юридичний (правовий) факт - це той же самий життєвий факт, але в контексті наявності його правової регламентації.
Як вже зазначено вище, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що предметом спору у справі № 910/3263/23 були вимоги Товариства до Компанії про стягнення заборгованості з оплати балансуючої енергії за період жовтня 2022 року - січня 2023 року згідно з Договором (696 926 706,83 грн основного боргу, 3 674 091,81 грн 3 % річних та 8 367 143,59 грн інфляційних втрат); нарахування 3% річних та інфляційних у межах розгляду справи № 910/3263/23 було здійснено позивачем до 27.02.2023.
Тобто, у справі № 910/3263/23 вже встановлені та підтверджені обставини того, що строк виконання грошового зобов`язання з оплати балансуючої енергії за Договором, поставленої Товариством Компанії у період жовтня 2022 року - січня 2023 року настав, а тому, за висновками судів, вказані обставини не потребують доказування при розгляді цієї справи відповідно до приписів частини четвертої статті 75 ГПК України.
У постановах від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18 та від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19, на неврахування висновків у яких вказує скаржник, Верховний Суд дійсно зазначив, що "звільнення від доказування, навіть у разі наявності преюдиційних обставин встановлених у рішенні суду, не може мати абсолютного характеру і не може сприйматися судами як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні. Господарські суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки щодо фактичних обставин справи, наведені у чинних судових рішеннях у інших господарських справах. Для спростування преюдиційних обставин, передбачених статтею 75 ГПК України, учасник господарського процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами встановленими ГПК України. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, господарський суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиційних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм".
Колегія суддів зауважує, що за змістом наведених висновків Верховного Суду вбачається, що у застосуванні преюдиції необхідно чітко розмежовувати обставини, що мають преюдиціальне значення, від правової оцінки судом обставин, про що неодноразово зазначала Велика Палата Верховного Суду, зокрема у постанові від 01.09.2020 у справі № 907/29/19.
У цьому аспекті колегія суддів враховує, що суди в оскаржуваних судових рішеннях самостійно оцінили докази та встановили обставини справи (факти), які є необхідними для правильного вирішення цього спору. Зокрема, встановили, що: 1) у межах розгляду справи № 910/3263/23 розрахунок 3% річних та інфляційних втрат здійснено позивачем до 27.02.2023; 2) заборгованість, яка становила 696 926 706,83 грн відповідач повністю сплатив лише 29.09.2023; 3) у зв`язку із простроченням відповідачем грошового зобов`язання позивачем і нараховано 3% та інфляційні втрати за період, не охоплений судовим рішенням у справі № 910/3263/23, та з урахуванням проведених Товариством часткових оплат заборгованості у цей період. З урахуванням наведеного та за результатами перевірки правильності здійсненого позивачем розрахунку суди і дійшли висновку, що позовні вимоги Товариства про стягнення з Компанії 11 343 785,88 грн 3% річних та 13 339 859,11 грн інфляційних втрат, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України на суму боргу за Договором - підлягають задоволенню.
Отже, колегія суддів зазначає, що доводи скаржника про порушення судами положень статті 75 ГПК України не підтвердилися, а висновки судів попередніх інстанцій не суперечать правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду від 08.08.2019 у справі № 922/2013/18 та від 25.03.2021 у справі № 911/2961/19, на які посилається скаржник.
Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 1 частини другої статті 287 ГПК України не підтвердилася під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цих підстав.
У касаційній скарзі Компанія також посилається на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 6, частини першої статті 7 та статті 12 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" у подібних правовідносинах.
У цьому контексті скаржник зазначає, що у рішенні Господарського суду міста Києва від 18.05.2023 у справі № 910/3263/23 не зазначено на підставі яких доказів суд встановив факт підписання рахунків (нібито надісланих електронною поштою) та актів купівлі-продажу балансуючої електричної енергії за жовтень 2022 року - січень 2023 року кваліфікованим електронним підписом саме Товариством. Отже, для встановлення факту надсилання Товариством рахунків та підписання актів як електронних документів має бути перевірена наявність електронного підпису позивача на рахунках та актах.
Відповідно до приписів пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Отже, по-перше, слід з`ясувати відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а по-друге, наявність/відсутність подібності правовідносин та наявність/відсутність неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Верховний Суд зауважує, що положення пункту 3 частини другої статті 287 ГПК України спрямовані на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин, та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
У контексті доводів касаційної скарги, підстав відкриття касаційного провадження в цій частині та висновків судів попередніх інстанцій Суд зазначає, що згідно з частиною шостою статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до частини четвертої статті 236 ГПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Тобто йдеться про врахування судами висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду, враховуючи статус Верховного Суду як найвищого суду у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Близька за змістом права позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 12.11.2020 у справі № 904/3173/19, від 10.12.2020 у справі № 902/1414/13 та від 26.08.2021 у справі № 910/15357/19.
Надаючи оцінку наведеним доводам скаржника про відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 6, частини першої статті 7 та статті 12 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" у подібних правовідносинах, Верховний Суд виходить з того, що ці доводи фактично спрямовані на перегляд судових рішень у справі № 910/3263/23 (невизнання скаржником обставин: здійснення позивачем продажу відповідачу балансуючої електричної енергії на підставі укладеного сторонами Договору; її приймання відповідачем; неповну її оплату Компанією та виникнення у неї, у зв`язку із цим, суми основної заборгованості, встановлених Господарським судом міста Києва у справі № 910/3263/23), а не неправильне застосування судами наведених норм у межах цієї справи, яка розглядається № 910/9797/24.
У цьому контексті Верховний Суд зазначає, що рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2023 у справі № 910/3263/23, залишеним без змін в апеляційному та касаційному порядку, та яке набрало законної сили, зокрема, остаточно вирішений спір між Товариством та Компанією щодо стягнення з останньої заборгованості з оплати балансуючої енергії за період жовтня 2022 року - січня 2023 року згідно з Договором: встановлено, наявність такої заборгованості, у зв`язку з чим вимоги щодо її стягнення задоволено.
Зазначене судове рішення усунуло стан правової невизначеності і забезпечило, що всі учасники правовідносин могли у майбутньому знати про права всіх учасників, не порушуючи їх (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справа № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20, пункт 59). Тому особи, які брали участь у справі № 910/3263/23, не можуть ставити під сумнів наявність боргу Компанії з оплати балансуючої енергії за період жовтня 2022 року - січня 2023 року згідно з Договором у межах справи № 910/9797/24.
З урахуванням наведеного, з`ясувавши, що у справі № 910/3263/23 вже встановлені та підтверджені обставини настання строку виконання грошового зобов`язання з оплати балансуючої енергії за Договором, постановленої Товариством Компанії у період жовтня 2022 року - січня 2023 року, суди попередніх інстанцій цілком правомірно виснували, що такі обставини не потребують повторного доказування при розгляді цієї справи відповідно до приписів частини четвертої статті 75 ГПК України.
Верховний Суд погоджується із такими висновками судів попередніх інстанцій, не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин норм частини другої статті 6, частини першої статті 7 та статті 12 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", у тому числі у контексті, про який зазначає скаржник, а відтак і не вбачає підстав для формування висновку про який просить скаржник.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зауважувала, що висновки щодо застосування норм права суд формулює, виходячи з конкретних обставин справи. Інакше кажучи, на відміну від парламенту, суд не встановлює абстрактні правила поведінки для всіх життєвих ситуацій, які підпадають під дію певної норми права (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, від 04.07.2023 у справі № 373/626/17.
Відтак, визначена Компанією підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 287 ГПК України, також не знайшла свого підтвердження.
З урахуванням наведеного, доводи касаційної скарги у своїй сукупності не отримали свого підтвердження під час касаційного провадження, що виключає можливість скасування оскаржуваних судових рішень з цих підстав.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права.
Верховний Суд у прийнятті цієї постанови керується й принципом res judicata, базове тлумачення якого вміщено в рішеннях Європейського суду з прав людини від 09.11.2004 у справі "Науменко проти України", від 19.02.2009 у справі "Христов проти України", від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України", в яких цей принцип розуміється як елемент принципу юридичної визначеності, що вимагає поваги до остаточного рішення суду та передбачає, що перегляд остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі, а повноваження судів вищого рівня з перегляду (у тому числі касаційного) мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у цій справі скаржник не зазначив й не обґрунтував.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
За таких обставин Верховний Суд вважає, що надав відповіді на всі істотні, вагомі та доречні доводи, які викладені скаржником у касаційній скарзі та стали підставою для відкриття касаційного провадження.
Відповідно до статті 300 ГПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.
За змістом частини першої статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Верховний Суд, переглянувши рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, прийняту за результатом перегляду цього рішення, в межах наведених у касаційних скаргах доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішення і постанови судів попередніх інстанцій - без змін.
Судовий збір, сплачений Компанією у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, покладається на скаржника, оскільки Суд касаційну скаргу залишає без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Керуючись статтями 129, 300, 308, 309, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2025 у справі № 910/9797/24 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.01.2025 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 29.04.2025 у справі № 910/9797/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя І. Булгакова

Суддя І. Бенедисюк

Суддя Ю. Власов