УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/11955/24 Головуючий у 1-й інст. Кулініч Я. В. 
Категорія 39  Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Талько О.Б., Григорусь Н.Й.
розглянувши у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників) цивільну справу №296/11955/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення  Овруцького районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кулініча Я.В.
в с т а н о в и в :
У грудні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість у загальному розмірі 83 569,84 грн, сплачений судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 09.10.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 4043653 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, відповідно до якого останньому було надано кредит у розмірі 7 000,00 грн, строком на 360 днів. 12.10.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір до договору № 4043653 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 09.10.2023, відповідно до якого останньому було надано кредит у розмірі 1 300,00 грн.
18.09.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір №7081248 про надання коштів споживчого кредиту, відповідно до якого останньому було надано кредит у розмірі 6 300,00 грн, строком на 360 днів. Також була підписана додаткова угода до договору та відповідач отримав кредит в сумі 500 грн. 
Зазначає, що перекази коштів за кредитами були здійсненні шляхом перерахування коштів на платіжну картку відповідача НОМЕР_1 . На виконання умов вищевказаних договорів ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Авентус Україна» свої зобов`язання виконали повністю. Відповідач свої зобов`язання за кредитними договорами не виконав, що спричинило виникнення заборгованості за кредитним договорами.
24.05.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» (правонаступником ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») був укладений договір Факторингу №24/05/2024, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4043653 від 09.10.2023.
27.05.2024 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» (правонаступником ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») був укладений договір Факторингу №27.05/24-Ф, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 7081248 від 18.09.2023. 
Відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконує і станом на дату звернення до суду загальний розмір заборгованості за кредитними договорами становить 83 569,84 грн.
Рішенням Овуцького районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» заборгованість за договором №7081248 від 18.09.2023, заборгованість за договором №4043653 від 09.10.2023 у загальному розмірі 83 569,84 грн, судовий збір у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 15 000,00 грн.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невірну оцінку доказів, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не надано будь-яких доказів підписання ним кредитних договорів електронним підписом одноразовим ідентифікатором.
Вказує, що ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» не надало належних та допустимих доказів того, що наявні в матеріалах справи договори кредиту (у вигляді паперової копії) було створено у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», та що вони підписувалися електронним підписом уповноваженою на те особою. Таким чином наявні в матеріалах справи паперові копії спірних кредитних договорів не можуть вважатися електронними документами, та є неналежними доказами укладення договорів між відповідачем та кредиторами. 
Крім того, відсутні докази генерування та фактичного надсилання йому одноразового паролю ідентифікатора, фактичного підписання примірників оригіналів кредитних договорів та додатків до нього ним і первісними договорами.
Вважає, що у матеріалах справи відсутні оферта та акцепт оферти на укладення кредитних договорів, інформація щодо проходження особою, яка нібито уклала кредитні договори, ідентифікації, докази проведення такої ідентифікації, підтвердження вчинення електронного правочину, яке повинен був отримати позичальник при укладенні договору. Таким чином, на думку скаржника, позивачем не надано доказів того, що між ТОВ «Лінеура Україна», ТОВ «Авентус» та ним було укладено договори від 09.10.2023, 18.09.2023 про надання коштів на умовах споживчого кредиту.
Додає, що в матеріалах справи відсутні також докази на підтвердження обставин здійснення повної оплати-фінансування за договорами факторингу після їх укладення, тобто доказів, які б підтверджували виконання сторонами умов договорів факторингу та, як наслідок-набуття права грошової вимоги позивача до відповідача за кредитним договором та можливості реалізації прав нового кредитора для звернення до суду з даним позовом. Крім цього, ціна продажу у вказаному договорі факторингу не визначена.
Вказує, що позивачем не надано доказ, на яку саме суму був викуплений борг «ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» по кредитам від 09.10.2023, 18.09.2023. Не надано фінансових документів щодо оплати по договорам факторингу щодо вказаних кредитів.
Звертає увагу, що зі місту витягу з реєстру боржників вбачається, що вони сформовані в односторонньому порядку, який повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (позивача), шляхом довільного внесення до змісту документів відомостей про особу боржника, номер кредитного договору, суми заборгованості тощо та не мають будь-якої пов`язаності з реєстром боржників та реєстром прав вимог у паперовому чи електронному вигляді. Таким чином суд не повинен брати до уваги як докази-витяги з реєстрів боржників за договором факторингу, оскільки подані документи не відповідають критеріям допустимості, достовірності та достатності.
Зокрема, відповідач не погоджується з розміром розрахунку заборгованості, а саме з сумою відсотків. Вказує, що по договору від 09.10.2023 ТОВ «Лінеура Україна» позивачем не вірно застосовано відсотки 2% в день на тіло кредиту 8 300,00 грн за період з 09.10.2023 по 24.05.2024 за 227 днів, де сума відсотків має становити 18 970,51 грн, а не 37 941,02 грн; по договору від 09.10.2023 ТОВ «Авентус Україна» первісним кредитором невірно застосовано відсотки 2% в день на тіло кредиту 6 800, 00 грн за період з 18.09.2023 по 24.05.2024 за 247 днів, де сума відсотків за контр-розрахунком відповідача складає 6 224,72 грн, а не 12 449, 44 грн.
Щодо донарахування суми відсотків новим кредитором за 60 днів в період з 27.05.2024 по 25.07.2024, вважає, що по договору від 18.09.2023 ТОВ «Лінеура Україна» сума відсотків становить 4 980,00 грн, а не 9 960,00 грн, а за договором від 18.09.2023 ТОВ «Авентус Україна» - сума відсотків складає 4 080,00 грн, а не 8 119,20 грн.
Звертає увагу, що нарахування, донарахування відсотків здійснено позивачем всупереч принципу добросовісності, оскільки розмір нарахованих процентів навіть не за весь період кредитування перевищує більше ніж в три рази розмір основної заборгованості.
Щодо витрат на правову допомогу в сумі 15 000,00 грн, вказує, що не визнає повністю та вважає безпідставними, оскільки відсутні докази фактичного надання послуг, квитанції та інші документи, які б підтверджували факт оплати, документ по сплаті податку за отримані 15 000,00 грн.
Враховуючи вищевикладене, просив апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.
Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2025 року - без змін.
На спростування доводів апеляційної скарги вказує, що між сторонами укладено договір в електроновому вигляді, зі застосуванням електронного підпису. При цьому, відповідач через особистий кабінет на веб-сайте первісних кредиторів подав заяву на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого первісні кредитори надіслали позичальнику за допомогою засобів зв`язку, на зазначений ним номер телефону одноразовий ідентифікатор, який відповідач використав для підтвердження підписання кредитного договору. Також зазначає, що оскільки первісні кредитори не є банківськими установами, то, відповідно, позбавлені можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не можуть. Переказ коштів, виданих в рамках Кредитних договорів здійснено шляхом перерахування на банківську картку відповідача, вказано ним особисто в заяві на отримання кредиту та підтверджується копією довідками платіжного провайдера. Посилання апелянта на те, що нарахування відсотків є несправедливим, не є слушним, оскільки перед укладенням кредитних договорів відповідач був ознайомлений з їхніми умовами та розмірами процентних ставок, та ці умови не оспорював. Однак, всупереч умовам договорів, відповідач не виконав свого зобов`язання щодо повернення суми кредитів та нарахованих відсотків. Крім того, позивач надав суду належні та допустимі докази, які підтверджують факт переходу права грошової вимоги від первісних кредиторів до ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал», а тому твердження апелянта щодо недоведеності факту переходу права грошові вимоги є необґрунтованими і безпідставними. Виходячи із зазначеного вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про задоволення позову. Також представник просив стягнути з відповідача на свою користь понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 7 та ч.2 ст. 369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.
Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. При цьому дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21)).
Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 30.03.2026 року, є дата складення повного судового рішення 09.04.2026 року.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що 18.09.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 7081248 про надання споживчого кредиту, який підписаний останнім за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором С9939, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у сумі 6 300,00 грн, строком на 360 днів, стандартна процентна ставка становить 1,99% в день. В цей же день була підписана додаткова угода до договору №7081248, відповідно до якої відповідач отримав кредит в сумі 500 грн.
09.10.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено договір № 4043653 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, який підписаний останнім за допомогою електронного підпису Х779, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у сумі 7 000,00 грн, строком на 360 днів, стандартна процентна ставка становить 2,00% в день. 12.10.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 укладено додатковий договір до договору № 4043653 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 09.10.2023, відповідно до якого останньому було надано кредит у розмірі 1 300,00 грн (а.с.53-54,58-60, 79-88, 90-108, 110-129-т.1).
Відповідно до листа АТ КБ «Приват Банк» від 27.03.2025 на ім`я ОСОБА_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 , на яку: 09.10.2023 здійснено переказ коштів на суму 7 000,00 грн; 12.10.2023 – на суму 1 300,00 грн; 18.09.2023 – 6 300,00 грн та 18.09.2023 – 500,00 грн.
З листа ТОВ «Універсальні платіжні рішення» № 2999-3105 та № 3000-3105 від 31.05.2024, від 31.05.2024 слідує, що 12.03.2019 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення» укладено договір № ФК-П-19/03-01 про переказ коштів, відповідно до якого 09.10.2023 було успішно перераховано кошти в сумі 7 000,00 грн, маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua – 294417599 та 12.10.2023 було успішно перераховано кошти в сумі 1300,00 грн, маска картки НОМЕР_1 , номер транзакції в системі iPay.ua – 295838738 (а.с.51,52-т.1, 49-61,-т.2 ).
Відповідно до листа ТОВ «ФК «Контрактовий дім» № 7/4985 від 29.05.2024 та № 7/5397 від 29.07.2024 було успішно перераховано 18.09.2023 кошти в сумі 6 300,00 грн та 500,00 грн на карту НОМЕР_1 (а.с.63, 66-т.2).
Рішенням №251124/1 єдиного учасника ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» від 25.11.2024 змінено назву Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Фінтраст Україна на «ФК «Фінтраст Капітал» (а.с.44-45,т.1).
24.05.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» (правонаступником ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») був укладений договір Факторингу №24/05/2024, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 4043653 від 09.10.2023 (а.с.116-175,т.1).
27.05.2024 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» (правонаступником ТОВ «ФК «Фінтраст Україна») був укладений договір Факторингу №27.05/24-Ф, відповідно до якого ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 7081248 від 18.09.2023 (а.с.178-187,т.1).
27 травня 2024 року ТОВ «Лінеура Україна» направило відповідачу на телефонний номер ( НОМЕР_3 ), який був зазначений в анкеті на отримання кредиту, повідомлення про відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором та зобов`язанням погашення заборгованості на користь ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» (а.с.130-132,т.1).
Відповідно до платіжних інструкцій №№410,411,412 від 30.05.2024, №№417, 418,419,420,421 від 31.05.2024, № 424 від 04.06.2024 здійснено оплату ТОВ «ФК «Фінтраст Капітал» за договором факторингу №24/05/2024 від 24.05.2024 та договором факторингу №27.05/24-Ф на загальну суму 57770409,10 грн. (а.с.222-230,т.1).
Загальна заборгованість ОСОБА_1 за договорами становить 83 569,84 грн, а саме: за договором № 7081248 від 18.09.2023 - 27 368,64 грн, з яких заборгованість за основним боргом – 6 800,00 грн та заборгованість по відсотках – 20 568,64 грн; за договором №4043653 від 09.10.2023 - 56 201,20 грн, з яких заборгованість за основним боргом – 8 300,00 грн та заборгованість по відсотках – 47 901,20 грн, що підтверджується розрахунками заборгованості та витягом з реєстру боржників (а.с.134-161, 164,т.1).
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що факт існування кредитних відносин між сторонами підтверджується договором надання споживчого кредиту, договорами факторингу. Відповідач не належним чином виконував свої зобов`язання за кредитними договорами, допустивши заборгованість. Таким чином, невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань порушує право позивача на своєчасне та в повному обсязі отримання грошових коштів, які були надані у кредит. У зв`язку з чим, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитними договорами на загальну суму 83 569,84 грн.
Проте повністю з таким висновком суду погодитися неможливо виходячи з наступного. 
За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).
В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.
Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.
З врахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про укладеність вищевказаних договорів про надання споживчого кредиту між відповідачем та ТОВ «Лінеура Україна», ТОВ Авентус Україна».
За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договорів про надання споживчого кредиту, як і договорів факторингу. Зазначені договори недійсними не визнано.
При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному статтею 204 ЦК України.
Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до статті 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
Крім того колегія суддів звертає увагу, що надані позивачем розрахунок заборгованості та витяг з реєстру боржників у сукупності є належними та допустимими доказами у справі, відповідають вищенаведеним вимогам та підтверджують факт передачі кредитних прав позичальнику та заборгованість за кредитними договорами. Натомість відповідачем наданий позивачем розрахунок заборгованості не спростовано, будь-яких доказів щодо погашення ним боргу за кредитними договорами суду не надано. 
З урахуванням встановленого, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорах строк кошти (суму позики) не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням за договором про надання споживчого кредиту №7081248 від 18.09.2023 за тілом кредиту в сумі 6 800,00 грн, а також за договором про надання споживчого кредиту №4043653 від 09.10.2023 в сумі тіла кредиту в розмірі 8 300,00 грн. Таким чином, вимога позивача в частині стягнення з відповідача вказаних сум заборгованості є доведеною.
Однак колегія суддів не погоджується із розміром заборгованості за відсотками, які позивач просить стягнути з відповідача за вказаними правочинами виходячи з наступного.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (стаття 1050 ЦК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9.01.2020 у справі № 643/5521/19 (провадження №61-20093св19) зазначено, що: «в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Після спливу чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Колегія суддів вважає, що розмір процентів, які просить стягнути позивач з відповідача не є співмірним тілу кредиту, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (розмір відсотків у шість разів перевищує тіло кредиту ) за користування коштами.
У постанові ВС від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23 зазначено, що принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19 (пункт 6.20)).
Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (частина перша статті 613 ЦК України).
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 9.04.1985 № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 9.04.1985 № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17.05.1973 № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11.05.2005 (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23.04.2008 про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11.05.2005 розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 7.10.2020 у справі № 132/1006/19.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Також у цій постанові зазначено, що з огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
У постанові ВС від 12.02.2025 у справі № 679/1103/23 зазначено, «що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів ОСОБА_1 щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів».
З огляду на зазначене, враховуючи, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за відсотками за договором споживчого кредиту № 708124833 від 18.09.2023 в розмірі 20 568,68 грн, а також за договором споживчого кредиту № 4043653 від 09.10.2023 в розмірі 47 901,20 грн не є співрозмірною сумам кредиту за вказаними договором в розмірі 6 800,00 грн та 8 300,00 грн відповідно, є непропорційно великою сумою відсотків, суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг кредитної установи, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми процентів у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що розмір процентів за вказаними договорами необхідно зменшити до тіла кредиту в розмірі 6 800,00 грн та 8 300,00 грн відповідно.
З урахуванням вищевикладеного, розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договором споживчого кредиту №708124833 від 18.09.2023 складає 13 600,00 грн, а за договором № 4043653 від 09.10.2023 в розмірі 16 600,00 грн, а всього на загальну суму в розмірі 30 200,00 грн. 
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу виходячи з наступного.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
На підтвердження витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції представник ТОВ «Фінтраст Капітал» - адвокат Городніщєва Є.О. надала договір про надання правової допомоги № 10/12-2024 від 10.12.2024 року, акт № 6049 від 20.12.2024 прийому-передачі виконаних робіт згідно договору №10/12-2024 від 10.12.2024 на суму 15 000,00 грн, рахунок на оплату № 6049-20/12-2024 від 20.12.2024 на вказану суму. 
Також представником ТОВ «Фінтраст Капітал» - адвокатом Крюковою М.В. на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу під час апеляційного розгляду справи було надано договір про надання правової допомоги № 07/07-2022 від 07.07.2022 року, звіт від 26.12.2025 про надання правової допомоги згідно Договору № 07/07-2022 від 07.07.2022 на суму 8000,00 грн, платіжну інструкцію № 8171 від 26.12.2025 про сплату коштів на 8 000,00 грн.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, розмір яких, з урахуванням критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони та часткового задоволення позовних вимог (36,14%), буде складати за суд першої та апеляційної інстанції 5000,00 грн. 
Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 422,40 грн, відповідачем за апеляцію сплачено 4 542,00 грн, а тому з урахуванням пропорційності задоволених позовних вимог (36,14%) з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати зі сплати судового збору у розмірі 875,45 грн, а з позивача на користь відповідача пропорційну розміру відмовлених позовних вимог (63,86%) - 2 900,52 грн за подання апеляційної скарги. 
Відповідно до п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст. 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.
Керуючись ст. 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 22 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Стягнути з  ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» (код ЄДРПОУ: 44559822, місцезнаходження: вул. Загородня, буд. 15, офіс 118/2, м. Київ, 03150) заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №7081248 від 18.09.2023 в розмірі 13 600,00 грн; заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №4043653 від 09.10.2023 в розмірі 16 600,00 грн, а всього заборгованість на загальну суму 30 200,00 грн, судовий збір у розмірі 875,45 грн та понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Капітал» на користь ОСОБА_1  судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2 900,52 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.3 ч.2 ст. 389 ЦПК України. 

Головуючий Судді