ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3508/26 Справа № 212/3673/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Зімін М. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/3673/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання – Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач – Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», 
відповідачі -   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 03 грудня 2025 року, яке ухвалено суддею Зіміним М.В.у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 грудня 2025 року, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (надалі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що 25 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», (правонаступником якого є ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 0309/1007/71-431, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у сумі 14000,00 дол. США, а позичальник зобов`язується повернути отримані кредитні кошти не пізніше 24 жовтня 2027 року та сплатити відсотки за користування кредитним коштами у порядку визначеному кредитним договором.
З метою забезпечення своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором, між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір поруки № 0309/1007/71-431-Р-1 від 25.10.2007 року, згідно умов якого ОСОБА_2 , як поручитель, зобов`язалась відповідати за виконання ОСОБА_1 договірних зобов`язань по Кредитному договору № 0309/1007/71-431 від 25.10.2007 року.
28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого Банк відступив Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками. 
Крім того, 28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 27 жовтня 2015 року (справа № 212/10317/14-ц), позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості задоволено та стягнуто з відповідачів у солідарному порядку на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 0309/1007/71-431 від 25 жовтня 2008 року у розмірі 297 016 грн. 10 коп. та судовий збір в розмірі 2 970 грн., по 1 485 грн. 08 коп. з кожного. 
Вказане рішення суду набрало законної сили, проте, станом на день подання позову, не виконано відповідачами.
На підставі викладеного, позивач просив суд: стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» розмір нарахованих 3% річних від суми заборгованості визначеної рішенням суду та інфляційних втрат понесених в результаті не виконання рішення суду за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 у розмірі 102352,66 грн., з яких: 26731,45 грн. - 3% відсотки річних, 75621,21 грн. - інфляційні втрати, а також понесені судові витрати.
Рішенням Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 03 грудня 2025 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ТОВ «Кредитні ініціативи» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що оскаржуване рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, рішення прийнято, з неповним з`ясування обставин, що мають значення для справи, обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, є недоведеними, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, що і привело не негативного рішення.
Апеляційна скарга мотивована тим, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Суд першої інстанції не звернув уваги на наведені норми матеріального права в поданій позовної заяви та не дослідивши обставини справи в сукупності, сторона апелянта вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» про стягнення 3% річних та інфляційних втрат не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи. Суд першої інстанції зробив безпідставний та помилковий висновок стосовно того, що позовні вимоги, які гуртуються на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 27 жовтня 2015 року (справа № 212/10317/14-ц), не можуть бути захищені в судовому (примусовому) порядку, оскільки між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України. Сторона апелянта категорично не згодна, що зобов`язання є натуральним через те, що рішення суду не може бути виконано, а отже нарахування позивачем 3 % річних та інфляційних втрат є безпідставним. Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15 сформулювала висновок про те, що «натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція ст. 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога у такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку». Натомість у справі, що переглядається, зобов`язання за кредитним договором не є натуральним, оскільки ці зобов`язання отримали судовий захист рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року (справа № 212/10317/14-ц). 
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Козар М.В., зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» - адвоката Попова Є.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що  25 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (правонаступником якого є ВАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 0309/1007/71-431, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у сумі 14000,00 дол. США, а позичальник зобов`язується повернути отримані кредитні кошти не пізніше 24 жовтня 2027 року та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у порядку визначеному кредитним договором (а.с.16-20).
З метою забезпечення своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором, між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір поруки № 0309/1007/71-431-Р-1 від 25.10.2007 року. Згідно умов якого, ОСОБА_2 , як поручитель, зобов`язалась відповідати за виконання ОСОБА_1 договірних зобов`язань по Кредитному договору № 0309/1007/71-431 від 25.10.2007 року (а.с. 20 зворотній бік-21).
28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого Банк відступив Фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками. 
28 листопада 2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступив ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками (а.с.30-55).
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року (справа № 212/10317/14-ц), позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості задоволено та стягнуто з відповідачів у солідарному порядку на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 0309/1007/71-431 від 25 жовтня 2008 року у розмірі 297 016 грн. 10 коп. та судовий збір в розмірі 2 970 грн., по 1 485 грн. 08 коп. з кожного (а.с.7-9).
27 вересня 2024 року позивач звертався із досудовою вимогою врегулювання спору до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 щодо наявності простроченої заборгованості, яка повернулась за зворотною адресою за закінченням встановленого терміну зберігання (а.с.23-24).
З наданого позивачем розрахунку заборгованості за період з 23.02.2019 по 23.02.2022 слідує, що розмір нарахованих 3% річних та інфляційних втрат від суми заборгованості складає 102352,66 грн., з яких: 26731,45 грн. - 3% відсотки річних, 75621,21 грн. - інфляційні витрати (а.с.15).
Станом на 31.07.2025 у Єдиному реєстрі боржників відсутня інформація щодо ОСОБА_1 (а.с. 94).
Станом на 31.07.2025 у Єдиному реєстрі боржників відсутня інформація щодо ОСОБА_2 (а.с. 95).
Станом на 31.07.2025 у Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості щодо боржника ОСОБА_1 та стягувача ТОВ «Кредитні ініціативи». (а.с. 96).
Станом на 31.07.2025 у Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості щодо боржника ОСОБА_2 та стягувача ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с. 97).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 27 жовтня 2015 року у справі № 212/10317/14-ц було стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 0309/1007/71-431 від 25 жовтня 2008 року у розмірі 297 016 грн. 10 коп. Позивачем надані суду докази, які підтверджують лише наявність судового рішення, згідно з яким з відповідачів стягнуто суму кредитної заборгованості. Водночас, належних, достатніх та достовірних доказів на підтвердження того, що протягом тривалого часу рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року у справі № 212/10317/14-ц не було виконане ні в добровільному ні в примусовому порядку, матеріали справи не містять, та таких доказів позивачем не надано. 
Суд виснував, що рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року (справа № 212/10317/14-ц) набрало законної сили 28.01.2016, відтак, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання минув 28.01.2019. Доказів того, що позивачем було ініційовано процедуру звернення рішення суду до виконання суду не надано, а також суду не надано доказів того, що позивач звертався до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. 
Отже, встановлені судом обставини свідчать про те, що позовні вимоги, які гуртуються на підставі рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року (справа № 212/10317/14-ц), не можуть бути захищені в судовому (примусовому) порядку, оскільки між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.
Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року (справа № 212/10317/14-ц) позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості задоволено та стягнуто з відповідачів у солідарному порядку на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором № 0309/1007/71-431 від 25 жовтня 2008 року у розмірі 297 016 грн. 10 коп. та судовий збір в розмірі 2 970 грн., по 1 485 грн. 08 коп. з кожного (а.с.7-9).
У даній справі позивач вказує, що рішення суду не виконувалось відповідачами у період з 23.02.2019 по 23.02.2022 і згідно з наданим ним розрахунком, сума інфляційних втрат та 3% річних у зв`язку з несвоєчасним виконанням рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року (справа № 212/10317/14-ц) становить 26731,45 грн. та 75621,21 грн., відповідно.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Положеннями ч. 1 ст. 543 ЦК України визначено, що у разі солідарного обов`язку боржників ( солідарних боржників) кредитор має права вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною другою ст. 615 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Така правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі N 686/21962/15-ц.
Однак, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.
Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04.06. 2019 року у справі № 916/190/18.
Слід зазначити, що Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 13.03.2023 р. у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) зазначила, що натуральним зобов`язанням є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування трьох процентів річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор в натуральному зобов`язанні не має права нараховувати три проценти річних та інфляційні втрати, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18).
Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності і яка застосована судом, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим зобов`язанням є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.
Законодавець в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізм обходу заборони, передбаченої в п. 4 ч. 1 ст. 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору в межах пред`явленої позовної вимоги кредитором в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.
Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, при існуванні задавненої вимоги, тільки позову про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються три проценти річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, що надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який недоступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто, складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги і без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор, для охорони інтересів боржника, може пред`явити позов про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2022 року в справі № 285/3536/20 (провадження № 61-261св22).
Відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У справі, що переглядається судом апеляційної інстанції, встановлено, що рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 жовтня 2015 року (справа № 212/10317/14-ц) набрало законної сили 28.01.2016, відтак, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання минув 28.01.2019.
Станом на 31.07.2025 у Єдиному реєстрі боржників відсутня інформація щодо ОСОБА_1 (а.с. 94).
Станом на 31.07.2025 у Єдиному реєстрі боржників відсутня інформація щодо ОСОБА_2 (а.с. 95).
Станом на 31.07.2025 у Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості щодо боржника ОСОБА_1 та стягувача ТОВ «Кредитні ініціативи». (а.с. 96).
Станом на 31.07.2025 у Автоматизованій системі виконавчого провадження відсутні відомості щодо боржника ОСОБА_2 та стягувача ТОВ «Кредитні ініціативи» (а.с. 97).
Доказів того, що позивачем було ініційовано процедуру звернення рішення суду до виконання суду не надано. 
Не надано доказів того, що позивач звертався до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.
Оскільки позивач, як кредитор, пропустив строк звернення до суду з вимогами до відповідачів, як боржників, про стягнення суми позики, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивач втратив право і на захист в судовому (примусовому) порядку вимоги про нарахування 3 % річних на суму позики та інфляційних витрат, й доводи апеляційної скарги парвильність таких висновків не спростовують.
Колегія суддів зауважує, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.
Матеріалами спарви підтверджено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що обсяг наданих позивачем доказів належним чином не підтверджує вимоги позову, а саме, наявність у позивача ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за наведеним вище судовим рішенням, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання за яким минув 28.01.2019, тому є правильні висновки суду про відсутність правових підстав про стягнення з  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 3% річних та інфляційних втрат за період 23.02.2019 по 23.02.2022, у зв`язку з його невиконанням, оскільки рішення суду не може грунтуватися на припущеннях.
Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» - залишити без задоволення.
Рішення Покровського районного суду міста Кривого Рогу від 03 грудня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає

Повне судове рішення складено 04 березня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: