ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
58601, м. Чернівці, вул. О.Кобилянської, 14, тел. 55-09-34, е-mail: inbox@cv.arbitr.gov.ua
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року 	 	Справа № 926/3441/25 	
Господарський суд Чернівецької області у складі судді Ніколаєва Михайла Ілліча
секретар судового засідання Голіней Я.І.

за участі представників:
позивача: Березка Р.М.
відповідача 1: Закордонець М.М.
відповідача 2: не з`явився

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю “Коростенський Щебзавод” 

до відповідачів 1) Товариства з обмеженою відповідальністю “Буковина Асфальт” 
2) Товариства з обмеженою відповідальністю “Синергія ОІЛ” 

про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину

І. Стислий виклад позицій сторін по суті позовних вимог.
Товариство з додатковою відповідальністю “Коростенський Щебзавод” (надалі ТДВ “Коростенський Щебзавод”) звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом про визнання договору купівлі-продажу від 31.01.2025 посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Грищенко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 294, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю “Буковина Асфальт” (надалі ТОВ “Буковина Асфальт”) (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Синергія ОІЛ” (надалі ТОВ “Синергія ОІЛ”) (покупець), щодо продажу незавершеної будівництвом нежитлової будівлі складу, що знаходиться в селі Прут Чернівецького (колишня назва-Новоселицького) району Чернівецької області, вулиця Комунальників, будинок 6-А, - недійним, з підстав його фраудаторності, та застосування наслідків недійсності правочину у вигляді повернення сторін у первісний стан, а саме: зобов`язати ТОВ “Синергія ОІЛ” повернути на користь ТОВ “Буковина Асфальт” вказане нерухоме майно.
Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що рішенням Господарського суду Чернівецької області від 05.12.2024 у справі № 926/2257/24, яке набрало законної сили 28.01.2025 стягнуто з ТОВ “Буковина асфальт” на користь ТДВ “Коростенський Щебзавод” 35 351 560,95 грн боргу та судовий збір в сумі 424 218,73 грн.
14.02.2025 року приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. 
Згідно з відповіді МВС у боржника відсутні на праві власності транспортні засоби. У боржника відсутні грошові кошти на відкритих рахунках у банківських установах. 
Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено, що боржнику на праві власності належав наступний об`єкт нерухомого майна: об`єкт будівництва, незавершене будівництво, що знаходиться за адресою: Чернівецька обл., Чернівецький р., с. Прут, вулиця Комунальників, будинок 6-А розташований на земельній ділянці кадастровий номер: 7323083600:06:028:0042. Проте вказаний об`єкт нерухомого майна відчужено боржником 31.01.2025.
31.01.2025 між ТОВ “Буковина Асфальт” (продавець) та ТОВ “Синергія ОІЛ” (покупець) укладено договір купівлі-продажу, згідно з умовами якого відповідач 1 передав у власність (продав), а відповідач 2 прийняв у власність (купив): незавершену будівництвом нежитлову будівлю складу, що знаходиться в селі Прут Чернівецького району Чернівецької області, вулиця Комунальників, будинок 6-А. 
За домовленістю сторін продаж предмету договору вчиняється за 271 800,00 грн Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1260159273230.
Нежитлова будівля складу, що становить 77% готовності розташована на земельній ділянці площею 0,4025 га наданій для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер 7323083600:06:028:0042, яка перебуває в оренді на підставі договору оренди від 01.10.2020 укладеного з Магалянською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області. 
Позивач вважає, що вищевказаний договір купівлі-продажу є фраудаторним, оскільки укладений на шкоду кредитора - ТДВ “Коростенський Щебзавод”, з наступних причин:
- договір укладений після набрання законної сили рішенням Господарського суду Чернівецької області від 05.12.2024 № 926/2257/24;
- договір укладений між пов`язаними особами ТОВ “Синергія ОІЛ” та ТОВ “Буковина Асфальт”, які мають одного й того ж співвласника. Учасником та кінцевим бенефіціарним власником обох компаній є - ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) (ТОВ “Буковина асфальт” - 55%; ТОВ “Синергія Оіл” - 100%).
- після укладення даного договору, у ТОВ “Буковина асфальт” не залишилось майна, на яке можливо звернути стягнення, тобто підприємство свідомо було доведено до неплатоспроможності;
- після продажу вказаного нерухомого майна, господарська діяльність ТОВ “Буковина асфальт”, - припинилась.
Представник відповідача - 1 у відзиві на позов заперечує проти задоволення позовних вимог оскільки твердження, позивача про те, що договір купівлі-продажу, є таким, що вчинений відповідачем з метою завдати шкоди позивачу, як кредитору, та направлений на уникнення звернення стягнення на майно ТОВ "Буковина Асфальт", як боржника у виконавчому провадженні, є безпідставними.
Позивач у даній справі вважає оспорювані ним правочини фраудаторними на тій підставі, що ТОВ "Буковина Асфальт" (відповідач) після виникнення зобов`язання перед позивачем відчужило майно, на яке можна звернути стягнення та задовольнити його кредиторські вимоги. Окрім того, вказує, що укладений договір не спрямований на реальне настання обумовлених ними правових наслідків.
Приписами ст. 234 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України) визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. 
Тобто, враховуючи вищевикладене, звертаючись з позовом про визнання недійсним спірного договору з підстав їх фіктивності, позивач має довести, що учасники таких правочинів не мали наміру створити правові наслідки на момент їх вчинення. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.
Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення. Наявність умислу у сторін угоди означає, що вони усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалася, та сторони прагнули або свідомо допускали ненастання правових наслідків, обумовлених договором. 
У цій справі оспорюваний договір купівлі-продажу нерухомого майна між ТОВ "Буковина Асфальт" (продавець) та ТОВ "Синергія ОІЛ" (покупець) укладено 31.01.2025. 
Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази того, що на дату укладення спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна існувала заборона ТОВ "Буковина Асфальт" розпоряджатися на власний розсуд спірним нерухомим майном, про що помилково не звернено увагу позивачем.
ТОВ “Буковина Асфальт” підтверджує здійснення господарської операції та платоспроможності та подальшого виконання власних зобов`язань.
04.01.2021 між ТДВ "Коростенський Щебзавод" як постачальником та ТОВ "Буковина Асфальт" як покупцем укладено договір поставки №04012021/20-УВ від 04.01.2021 (далі договір поставки), за умовами пункту 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити покупцю в порядку та на умовах, визначених цим договором щебінь, пісок, асфальт (далі за текстом продукція), а покупець зобов`язується прийняти продукцію та оплатити її на умовах цього договору. Будь-яких обмежень щодо укладення правочину не доведено.
Спірний договір не містить ознак фіктивності чи удаваності (ст. 234 ЦК України).
Необґрунтованими є твердження позивача, що оспорюваний провочин має всі ознаки фраудаторності та застосування наслідків недійсності, оскільки недоведеним є також умисел обох сторін спірних договорів на приховування яких небудь інших намірів таких правочинів в момент його вчинення, ніж ті, що визначені його умовами. 
Як наслідок, позивачем, як заінтересованою особою, не доведено, яким чином порушені його права з боку відповідачів внаслідок його укладення як і не доведено обставин, з якими положення статей 203 та 215 ЦК України пов`язують можливість визнання такого правочину недійсним.
Позивач у відповіді на відзив відповідача – 1 заперечує проти доводів відповідача – 1 наведених у відзиві на позов, посилаючись на те, що не обґрунтовує свої позовні вимоги на фіктивності правочину, та не наполягає на визнанні даного правочину фіктивним.
Верховний суд розмежовує поняття “фіктивний правочин” та “фраудаторний правочин”.
Судова практика виходить з того, що “фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.
Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то, намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм зловживання правом. 
Мета фраудаторного правочину – завдати шкоди інтересам кредиторів, їх майновим правам. Правовим наслідком вчинення такого правочину, за умови, що це буде доказано, є його недійсність.
Позивач вважає, що договір купівлі-продажу від 31.01.2025 посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Грищенко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 294, укладений між ТОВ “Буковина Асфальт” в особі представника ОСОБА_2 (продавець) та ТОВ “Синергія ОІЛ” (покупець), щодо продажу незавершеної будівництвом нежитлової будівлі складу, що знаходиться в селі Прут Чернівецького району Чернівецької області, вулиця Комунальників, будинок 6-А, є фраундаторним, оскільки укладений на шкоду кредитора ТДВ “Коростенський щебзавод”.
Оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов.
Для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.
Грошові кошти, які ТОВ “Буковина асфальт” отримало від ТОВ “Синергія ОІЛ” за продаж даного нерухомого майна, не були спрямовані на погашення заборгованості перед ТДВ “Коростенський Щебзавод” та на виконання рішення Господарського суду Чернівецької області від 05.12.2024 № 926/2257/24.
У відзиві на позов ТОВ “Буковина Асфальт” зазначає, що слід звернути увагу, що неплатоспроможність боржника, яка є визначальною обставиною для встановлення факту фраудаторності укладеного правочину, не є загальною оціночною обставиною. 
Проте, вказане твердження не відповідає дійсності, оскільки як вже зазначалось, кожен окремий критерій сам по собі не спричиняє фраудаторність, і вони повинні розглядатися комплексно.
Посилання відповідача на неналежний спосіб порушеного права є безпідставним та таким, що спростовується нормами чинного законодавства та висновками Верховного Суду.
Крім того, посилання ТОВ “Буковина Асфальт” на безпідставність претензій щодо стягнення боргу за договором поставки №04012021/20-УВ від 04.01.2021, не заслуговують на увагу, оскільки заборгованість відповідача перед позивачем за даним договором підтверджена рішенням Господарського суду Чернівецької області від 05.12.2024 № 926/2257/24, яке набрало законної сили, у зв`язку із чим вказані обставини не підлягають доказуванню. 
Представник позивача у додаткових поясненнях просить при розгляді справи врахувати висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.02.2026 по справі №910/6654/24.
Представник відповідача – 1 у запереченнях на відповідь на відзив зазначає, що позивачем не надано до суду більш вірогідних доказів на підтвердження фактів вчинення оспорюваного правочину саме з метою завдання шкоди позивачу або з підстав унормованих у ст. 228 ЦК України. Крім того, відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст договору купівлі-продажу, який позивач просить визнати недійсним, не суперечать нормам ЦК, іншим актам цивільного законодавства інтересам держави та суспільства, його моральним засадам (ч. 1 ст. 203 ЦК); підписаний відповідними особами, представниками, які мають право здійснювати правочини та з необхідним обсягом цивільної дієздатності (ч. 2 ст. 203 ЦК); волевиявлення учасників договору вільні і відповідають внутрішній волі, виразилося в бажані сторін укласти договір (ч. 3 ст. 203 ЦК).
Всупереч позиції позивача, спірний договір купівлі-продажу не містить ознак фраудаторного правочину, оскільки договір не суперечить ЦК, актам законодавства, а також інтересам держави, суспільства, його моральним засадам (позивачем не доведено, що власність використовується на шкоду іншим); волевиявлення відповідача (боржника як учасника правочину) є правомірним, волевиявлення учасників договору вільні і відповідають внутрішній волі, що виразилося в бажанні сторін укласти договір); правочин є реальним з відповідною економічною метою щодо отримання коштів за товар, позивачем не доведено, що укладеним спірним договором, якимось чином було порушено права.
Враховуючи вищевикладене, визнання правочину недійсним з підстав його фраудаторності є інструментом захисту прав кредитора в рамках провадження справи про банкрутство або у виконавчому провадженні (разом з цим, щодо правочинів, укладених боржником після відкриття виконавчого провадження).
Матеріали справи містять всі допустимі докази, що відповідач є платоспроможним та здійснює свою діяльність в рамках чинного законодавства. Будь-яких обмежень щодо укладених правочинів не доведено.
З урахуванням вищенаведених фактичних обставин та приписів чинного законодавства України, вважаємо позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. 
Відповідь на відзив на позовну заяву зводиться до загального трактування фаундаторних правочинів без зазначення обґрунтованих та належних доказів недійсності правочину в комплексі.
Відповідач – 2 не використав свого права на подачу відзиву.
ІІ. Рух справи у суді
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.10.2025 позовну заяву передано на розгляд судді Ніколаєву М.І.
Одночасно з позовною заявою 13.10.2025 від Товариства з додатковою відповідальністю “Коростенський Щебзавод” надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності ТОВ “Синергія ОІЛ”, а саме н незавершену будівництвом нежитлову будівлю складу, що знаходиться в селі Прут Чернівецького (колишня назва-Новоселицького) району Чернівецької області, вулиця Комунальників, будинок 6-А. Нежитлова будівля складу, що становить 77% готовності розташована на земельній ділянці площею 0,4025 га наданій для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер 7323083600:06:028:0042, яка перебуває в оренді на підставі договору оренди від 01.10.2020 р. укладеного між Магалянською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1260159273230.
Крім того 13.10.2025 від представника позивача надійшло клопотання про витребування у приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Грищенко Вікторії Вікторівни - копії всіх документів нотаріальної справи щодо посвідчення нею договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.01.2025 укладеного між ТОВ “Буковина Асфальт” (продавець) та ТОВ “Синергія ОІЛ” (покупець), зареєстрованого в реєстрі за № 294.
Ухвалою суду від 14.10.2025 відкрито загальне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання на 13.11.2025, розгляд заяви Товариства з додатковою відповідальністю “Коростенський Щебзавод” про забезпечення позову призначено у судовому засіданні на 03.11.2025.
16.10.2025 від представника позивача надійшло клопотання про участь в усіх судових засіданнях та в засіданні з розгляду заяви про забезпечення позову в режимі відеоконференцзв`язку з використанням власних технічних засобів поза межами приміщення суду.
Ухвалою суду від 16.10.2025 задоволено клопотання представника позивача про участь в усіх судових засіданнях в режимі відеоконференції.
30.10.2025 від представника відповідача – 1 надійшло клопотання про участь у судових засіданнях 13.11.2025 та 03.11.2025 в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів поза межами приміщення суду.
Крім того, 30.10.2025 від представника відповідача – 1 надійшов відзив на позов.
Ухвалою суду від 03.11.2025 задоволено клопотання представника відповідача – 1 про участь у судових засіданнях 13.11.2025 та 03.11.2025 в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів поза межами приміщення суду.
У судовому засіданні 03.11.2025 оголошено перерву до 05.11.2025.
04.11.2025 від позивача надійшла відповідь на відзив.
Ухвалою суду від 05.11.2025 задоволено заяву позивача про забезпечення позову.
11.11.2025 від представник відповідача – 1 надійшли заперечення на відповідь на відзив.
12.11.2025 від представника відповідача – 1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №926/3441/25 до закінчення перегляду в касаційному порядку та прийняття рішення Великою Палатою Верховного Суду справи №910/6654/24.
13.11.2025 від позивача надійшли заперечення на клопотання про зупинення провадження.
Ухвалою суду від 13.11.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача від 13.10.2025 про витребування доказів та оголошено перерву до 08.12.2025.
04.12.2025 від представника відповідача – 1 Власова Миколи Миколайовича надійшло клопотання про участь у судовому засіданні 08.12.2025 в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів поза межами приміщення суду.
Крім того, 04.12.2025 від відповідача – 1 надійшло клопотання про участь його представника – Закордонця Миколи Миколайовича у судовому засіданні 08.12.2025 та всіх наступних судових засіданнях в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів поза межами приміщення суду.
Ухвалою суду від 05.12.2025 задоволено клопотання про участь представників відповідача – 1 в судовому засіданні в режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів поза межами приміщення суду.
04.12.2025 від представника позивача надійшло клопотання про визнання поважними причини пропуску строку на звернення до суду із клопотанням про витребування доказів та витребування у відповідача-2 в порядку статті 81 Господарського процесуального кодексу України оригіналу договору купівлі-продажу нерухомого майна від 31.01.2025, укладеного між ТОВ «Буковина Асфальт» (продавець) та ТОВ «Синергія ОІЛ» (покупець), посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Грищенко В.В., зареєстрованого в реєстрі за № 294.
08.12.2025 від представника відповідача-1 надійшло заперечення на клопотання про витребування доказів.
Судове засідання 08.12.2025 не відбулось у зв`язку із неможливістю проведення технічної фіксації судового засідання за допомогою підсистеми відеоконференцзв`язку, про що відповідальними працівниками суду складено відповідний акт.
Ухвалою суду від 08.12.2025 підготовче засідання призначене на 22.12.2025.
Ухвалою суду від 22.12.2025 відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача від 04.12.2025 про витребування доказів та відкладено підготовче судове засідання на 22.01.2026.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 08.01.2026 ухвалу Господарського суду Чернівецької області від 05.11.2025 про забезпечення позову залишено без змін.
У судовому засіданні 22.01.2026 оголошено перерву до 11.02.2026.
Присутній в судовому засіданні 11.02.2026 представник відповідача – 1 просив залишити подане ним клопотання від 12.11.2025 про зупинення провадження у справі без розгляду.
Ухвалою суду від 11.02.2026 закрито підготовче провадження, розгляд справи по суті призначено на 09.03.2026.
09.03.2026 від представника відповідача – 1 надійшло клопотання про витребування оригіналів письмових доказів.
09.03.2026 від представника позивача надійшли заперечення на клопотання про витребування доказів.
Протокольною ухвалою від 09.03.2026 відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів та оголошено перерву до 02.04.2026.
02.04.2026 від представника відповідача – 1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
У судовому засіданні 02.04.2026 оголошено перерву до 09.04.2026.
Листом від 02.04.2026 відповідачів повідомлено, що в судовому засіданні 02.04.2026 оголошено перерву до 09.04.2026.
У судовому засіданні 09.04.2026 оголошено перерву до 15.04.2026.
Відповідач – 2 явку свого представника в судове засідання 15.04.2026 не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.
Про розгляд справи відповідача - 2 було повідомлено ухвалами суду, які доставлялися до електронного кабінету в системі ЄСІТС, що підтверджується наявними у матеріалах справи довідками.
Присутній в судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача – 1 заперечував проти задоволення позову.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.233 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України) суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду.
Відповідно до ст.240 ГПК України рішення суду (повне або скорочене) проголошується у судовому засіданні, яким завершується розгляд справи, публічно, крім випадків, встановлених цим кодексом.
У судовому засіданні 15.04.2026 проголошено скорочене рішення.
III. Фактичні обставини справи, встановлені судом
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 05.12.2024 № 926/2257/24 задоволено позовні вимоги ТОВ «Коростенський Щебзавод», стягнуто на його користь з ТОВ “Буковина Асфальт” заборгованість в сумі 35 351 560,95 грн та судовий збір в сумі 424 218,73 грн. 
14.02.2025 приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Кондрюком Костянтином Олександровичем відкрито виконавче провадження ВП № 77211531 із примусового виконання судового наказу № 926/2257/24 виданого 03.02.2025 Господарським судом Чернівецької області про стягнення із ТОВ «Буковина Асфальт» на користь ТОВ «Коростенський Щебзавод» суми боргу у розмірі 35 351 560,95 грн та судовий збір в сумі 424 218,73 грн. 
10.09.2025 адвокат Березка Р.М. звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка Костянтина Олександровича з клопотанням в якому просив здійснити заходи щодо пошуку активів, майна та грошових коштів ТОВ «Буковина Асфальт» шляхом здійснення відповідних запитів.
Докази надіслання вищевказаного клопотання у матеріалах справи відсутні.
18.09.2025 адвокат Березка Р.М. звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюка Костянтина Олександровича з адвокатським запитом у якому просив надати узагальнену інформацію про хід примусового виконання наказу по справі №926/2257/24 від 03.02.2025 та повідомити про наявність у боржника рухомого або нерухомого майна на яке можливо звернути стягнення, грошових коштів на рахунках та перспектив стягнення вищевказаної суми.
У відповідь на адвокатський запит, листом № 69315 від 09.10.2025 приватний виконавець виконавчого округу Чернівецької області Кондрюк К.О. повідомив, що на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження АСВП № 77211531 з примусового виконання судового наказу №926/2257/24 виданого Господарським судом Чернівецької області 03.02.2025 про стягнення з ТОВ «Буковина Асфальт» на користь ТОВ «Коростенський Щебзавод» заборгованість в сумі 35 351 560,95 грн та судовий збір в сумі 424 218,73 грн. 
14.02.2025 приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 
14.02.2025 приватним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника. 
Згідно з відповіді МВС у боржника відсутні на праві власності транспортні засоби. 
У боржника відсутні грошові кошти на відкритих рахунках у банківських установах. 
Згідно з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено, що боржнику на праві власності належав наступний об`єкт нерухомого майна: - об`єкт будівництва, незавершене будівництво, що знаходиться за адресою: Чернівецька обл., Чернівецький р., с. Прут, вулиця Комунальників, будинок 6-А розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 7323083600:06:028:0042. 
Проте вказаний об`єкт нерухомого майна відчужено боржником 31.01.2025 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 294, виданого 31.01.2025, видавник: Грищенко В.В., приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області.
Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 09.10.2025 – за реєстраційним номером 1260159273230 за ТОВ «Синергія ОІЛ» зареєстровано право власності на незавершену будівництвом будівлю складу, що становить 77% готовності та знаходиться за адресою Чернівецька область, Чернівецький район, с. Прут, вул. Комунальників 6 А, кадастровий номер земельної ділянки 7323083600:06:028:0042.
В матеріалах справи наявний договір купівлі-продажу від 31.01.2025 згідно якого ТОВ «Буковина Асфальт» (продавець) продало ТОВ «Синергія ОІЛ» незавершену будівництвом нежитлову будівлю складу, що знаходиться в с. Прут Чернівецького (колишнього Новоселицького) району Чернівецької області, по вул. Комунальників 6 А.
Нежитлова будівля складу, що становить 77% готовності розташована на земельній ділянці площею 0,4025 та, наданій для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер 7323083600:06:028:0042, цільове призначення - для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, розташована за адресою: Чернівецька область, Чернівецький (колишня назва- Новоселицький) район, село Прут, вулиця Комунальників, 6-А (шість -А), яка перебуває в оренді продавця на підставі договору оренди землі укладеного 01.10.2020 року між Магалянською сільською радою Чернівецького (колишня назва - Новоселицького) району Чернівецької області та Товариством з обмеженою відповідальністю "Буковина Асфальт», речове право зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.01.2021 номер запису 40193615, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2122849273230 (пункт 1 договору).
Пунктом 4 вищевказаного договору передбачено, що відповідно до довідки про балансову вартість виданої ТОВ «Буковина Асфальт» 31.01.2025 № 31/01-2025-1 балансова вартість незавершеного будівництва будівлі становить 226 483,96 грн 
Продаж будівлі за домовленістю сторін вчиняється за ціною 271 800, 00 грн в тому числі ПДВ, які покупець зобов`язується сплатити продавцю після підписання цього договору, не пізніше 31.12.2025. При цьому факт повного розрахунку підтверджуватиметься відповідною довідкою продавця. Зазначена ціна, за твердженням сторін, відповідає їх волевиявленню, є остаточною, прийнятною, вигідною і змінам після укладення цього договору не підлягає. Правові наслідки, пов`язані з умисним зниженням дійсної суми договору, продавцю та покупцю нотаріусом роз`яснено.
Судом встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (з інформацією про структуру власності) від 10.10.2025 засновником та кінцевим бенефіціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю "Буковина Асфальт" (код за ЄДРПОУ 42570760) з часткою 55% з 29.09.2021 є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ). Єдиним засновником та кінцевим бенефіціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю "Синергія ОІЛ" (код за ЄДРПОУ 39688880) з часткою 100% станом з 29.09.2021 є також ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань органом управління Товариства з обмеженою відповідальністю "Буковина Асфальт" є загальні збори та директор, а органом управління Товариства з обмеженою відповідальністю "Синергія ОІЛ" є загальні збори.
Доказів скликання загальних зборів щодо продажу вищевказаного об`єкта незавершиного будівництва суду не надано.
IV. Позиція суду по суті спору
Дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до частини першої статі 16 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з договорів та інших правочинів.
Визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, визначених у частині другій статті 16 ЦК України. Разом з цим, застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі №910/3907/18).
Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 ЦК України, згідно з частиною 1 та 3 якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту підтверджується висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі №910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19(910/20867/17), від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20.
З наведеного слідує, що ЦК України наділяє правом оспорювати правочин не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".
Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням такого правочину (висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, постанові Великої палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17).
Положення статей 15, 16 Цивільного кодексу України визначають, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.
Частиною третьою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речові права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння.
У цій справі позов про визнання недійсними правочинів подано особою, яка не була стороною цих договорів Товариством з додатковою відповідальністю "Коростенський Щебзавод" (заінтересованою особою).
Суд звертає увагу на те, що наразі Верховним Судом сформована усталена судова практику про можливість оскарження такого (фраудаторного) правочину особою (не стороною правочину), чиї майнові інтереси порушує правочин, якщо ця особа доведе, що власник майна уклав договір та відчужив за ним майно, свідомо погіршивши свій майновий стан з метою уникнення відповідальності перед кредитором, та зазначено, що належним способом захисту прав чи інтересів відповідного кредитора є повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення ситуації, яка існувала до цього.
За загальним правилом, у спорі про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (висновки, сформовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 905/1227/17, від 02.10.2019 у справі № 587/2331/16-ц, від 22.10.2019 у справі № 911/2129/17, від 19.11.2019 у справі № 918/204/18).
Правові підстави для визнання правочинів недійсними, як фраудаторних, можуть бути різними.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі №369/11268/16-ц сформулювала підхід, відповідно до якого допускається кваліфікація правочину як фраудаторного у випадках:
- фіктивних правочинів (стаття 234 ЦК України);
- порушення принципу добросовісності та зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України);
- правочину, який порушує публічний порядок (частина перша та друга статті 228 ЦК України).
У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20).
Категорія фраудаторності у процедурі виконавчого провадження спрямована на недопущення недобросовісного виведення активів з метою уникнення відповідальності цим майном перед кредитором, зважаючи, що частина друга статті 96 Цивільного кодексу України вимагає, щоб юридична особа відповідала за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Тобто, боржник має усвідомлювати повне виконання свого обов`язку перед кредитором.
Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
Так, однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Тобто, цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
За змістом частини 3 статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Зловживання правом це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.
Формулювання зловживання правом передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч меті наданого їй права.
Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) використовувала / використовували право на зло; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та / або умов; настання цих фактів /умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які потерпають від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи / осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник мас уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 11.11.2021 у справі № 910/8482/18 (910/4866/21).
У рішенні від 28.04.2021 № 2-р(П)/2021 у справі за конституційною скаргою Публічного акціонерного товариства акціонерного комерційного банку "Індустріалбанк" щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини 3 статті 13, частини 3 статті 16 ЦК України Конституційний Суд України визнав, що зазначені положення ЦК України є конституційними та такими, що не суперечать частині 2 статті 58 Конституції України. Оцінюючи домірність припису частини 3 статті 13 ЦК України, Конституційний Суд України констатував, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини 1 статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука а також зловживання правом в інших формах, що також міститься у частині 3 статті 13 цього Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку, Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими ЦК України та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення ЦК України або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина 3 статті 13 та частина 3 статті 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною) (абзаци 2, 3 пункту 5.3, пункт 5.4 та абзац 2 пункту 8.2 мотивувальної частини цього рішення).
Отже, учасники цивільних відносин при здійсненні своїх прав зобов`язані діяти добросовісно, утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб; не допускаються дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. На цих засадах мають ґрунтуватися і договірні відносини.
Велика Палата Верховного Суду також наголошувала на тому, що правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Отже, правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (див. постанову Верховного Суду у складі судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16, пункт 153). Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом.
Договір, який укладений з метою уникнути виконання наявного зобов`язання зі сплати боргу, є зловживанням правом на укладання договору та розпорядження власністю, оскільки унеможливлює виконання зобов`язання і завдає шкоди кредитору. Такий договір може вважатися фраудаторним та може бути визнаний судом недійсним за позовом особи, право якої порушено, тобто кредитора.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.09.2022 у справі № 910/16579/20 дійшла висновків, що фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.
У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.
Фраудаторним правочином може бути як оплатний (договір купівлі-продажу), так і безоплатний договір (договір дарування), а також може бути як односторонній, так і двосторонній чи багатосторонній правочин.
Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.
Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування; контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори; щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16, від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19(905/2445/19)).
Верховний Суд у постановах, зокрема, від 18.02.2025 у справі № 916/5751/23, від 03.12.2024 у справі № 487/6342/18 також зазначив, що критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати); майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо); майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи); після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Саме ці питання і є вирішальними та необхідними для з`ясування при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності договору з настанням відповідних наслідків, адже це свідчитиме про укладення правочину внаслідок недобросовісної поведінки та зловживання цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.
Разом з тим, вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок, викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17).
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів щодо його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24.03.2020 у справі №704/1410/18, від 10.12.2021 у справі № 370/3154/14, а також у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі №910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі №904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі №922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі №904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19(905/1646/17), від 02.06.2021 у справі №904/7905/16).
Водночас, слід враховувати, що кожен наведений вище окремий критерій сам по собі не спричиняє фраудаторність, і вони повинні розглядатися комплексно, а презумпція правомірності правочину може бути спростована тільки вагомими доказами, які у своїй сукупності засвідчують шкідливість вчиненого правочину, вживання права на зло.
Оскаржуючи правочин з підстав його фраудаторності, позивач повинен навести вагомі докази того, що майно було відчужене, наприклад, за явно заниженою ціною, або взагалі безвідплатно, тобто що відчужувач не набув у зв`язку з таким продажем майнових благ.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.06.2022 у справі № 2-591/11 зазначено, що в юридичній науці та судовій практиці договори, дії, бездіяльність та рішення органів, що вчиняються з метою завдати шкоди кредитору і така мета досягнута, називають фраудаторними. Правочин, вчинений боржником у період виникнення у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину як такий, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.
Що ж до фраудаторного правочину як зловживання правом, то намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним надійним критерієм (зловживання правом) (див. постанови Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 905/2030/19 (905/2445/19), від 22.09.2022 у справі № 902/858/15 , від 19.01.2023 у справі № 925/1248/21 (925/111/22), від 16.02.2023 у справі № 903/877/20 (903/150/22), від 19.04.2023 у справі № 912/2007/18).
За встановлених судом у цій справі обставин слідує, що укладенню між відповідачами оспорюваних договорів, передувало виникнення у відповідача-1 перед позивачем значної заборгованості у сумі 35 351 560,95 грн за рішенням Господарського суду Чернівецької області від 05.12.2024 по справі №926/2257/24.
Згідно зі статтею 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, зі зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора.
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам.
Судом встановлено, що відповідач-1 - Товариства з обмеженою відповідальністю “Буковина Асфальт” на момент вчинення оспорюваного правочину був обізнаний про наявність у нього обов`язку про повернення боргу, оскільки судоверішення Господарського суду Чернівецької області в справі № 926/2257/24 було ухвалено 05.12.2024 відповідно, а продаж Товариству з обмеженою відповідальністю “Синергія ОІЛ” майна здійснена в наступному місяці – 31.01.2025.
При цьому, відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю “Буковина Асфальт” достатніх грошових коштів, а також іншого нерухомого майна, за рахунок котрого можливо було б забезпечити виконання судового рішення у справі № 926/2257/24 підтверджується листом приватного виконавця виконавчого округу Чернівецької області Кондрюком К.О., в якому вказано про відсутність у відповідача -1 грошових коштів та транспортних засобів. Також в цьому листі повідомлено про відсутність у боржника нерухомого майна та зазначено про відчуження відповідної нерухомості ще до відкриття виконавчого провадження.
Окрім цього суд враховує, що відповідно до частини 3 статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.
Згідно з пунктом 14.1.159. Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваних договорів) пов`язані особи юридичні та/або фізичні особи, та/або утворення без статусу юридичної особи, відносини між якими можуть впливати на умови або економічні результати їх діяльності чи діяльності осіб, яких вони представляють для юридичних осіб, зокрема, якщо:
- одна і та сама юридична або фізична особа безпосередньо та/або опосередковано володіє корпоративними правами у кожній такій юридичній особі у розмірі 25 і більше відсотків;
- кінцевим бенефіціарним власником (контролером) таких юридичних осіб є одна і та сама фізична особа.
Судом встановлено що Товариство з обмеженою відповідальністю “Буковина Асфальт” та Товариство з обмеженою відповідальністю “Синергія ОІЛ” мають ознаки афілійованості.
Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (з інформацією про структуру власності) від 10.10.2025 засновником та кінцевим бенефіціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю "Буковина Асфальт" (код за ЄДРПОУ 42570760) з часткою 55% з 29.09.2021 є ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ). Єдиним засновником та кінцевим бенефіціарним власником Товариства з обмеженою відповідальністю "Синергія ОІЛ" (код за ЄДРПОУ 39688880) з часткою 100% станом з 29.09.2021 є також ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).
Та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду від 24.07.2019 у справі № 405/1820/17).
Даючи правову оцінку укладеним відповідачами договорам купівлі-продажу об`єктів нерухомого майна, суд вкотре зауважує, що використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є вживанням права на зло. За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати.
Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.
Правочини за участю боржника, які допомагають реалізувати таку мету, мають ознаки фраудаторності, незалежно від того, чи такий правочин є двостороннім (одностороннім) чи багатостороннім (у якому буде задіяно низку учасників, об`єднаних єдиною неправомірною метою).
Згідно з висновком об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладеним у постанові від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17 вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Такий підхід до подібних правочинів вчинених на шкоду стягувачів є усталеною практикою Верховного Суду (див. постанову від 07.10.2020 у справі № 755/17944/18, від 19.05.2021 у справі № 693/624/19, від 26.05.2021 №727/2525/20, від 24.11.2021 у справі №905/2030/19 (905/2445/19), від 22.09.2022 № 905/858/15, від 06.10.2022 № 902/1023/19 (902/163/22) та ін. Згідно з нею фраудаторні угоди це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що вчиняються боржником як до, так і після настання строку виконання зобов`язання цілеспрямовано на ухилення від виконання обов`язку.
У відповідності до висновків, наведених в названих та в інших постановах Верховного суду, а також згідно зі статтями 3, 13 ЦК України, критеріями фраудаторного правочину є такі:
1) "підозрілий" час відчуження майна після відкриття провадження в судовій справі про стягнення коштів/майна відчужувача, після відмови в забезпеченні позову, упродовж 3-х років до порушення провадження у справі про банкрутство тощо;
2) наявність юридичного (організаційного, фактичного тощо) зв`язку контрагентів відчужувач та набувач майна афілійовані особи;
3) невиправдане заниження ціни майна, що відчужується явно не відповідає реальній вартості відчужуваного майна та не відповідає ринку.
З урахуванням встановлених судом обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що укладений відповідачами оспорювані договір купівлі-продажу нерухомого майна слід кваліфікувати саме, як фраудаторні правочини, позаяк:
1) оспорений правочини укладено відповідачем-1 з відповідачем-2 саме в період після моменту виникнення у відповідача-1 значних грошових зобов`язань (наявності простроченої заборгованості за рішенням суду), а значить правочин укладено у підозрілий період. Правдивість такого правочину як реальна господарська операція, що вчинена з підприємницькою/економічною метою, та з метою отримання найвищої ціни від такого продажу, є явно сумнівною. Такий правочин має своїм наслідком втрату платоспроможності боржника Товариства з обмеженою відповідальністю “Буковина Асфальт”;
2) відчужувач майна за оспореним правочином є пов`язаною та афілійованою особою з набувачем нерухомого майна. У цьому контексті суд також висновує, що за обставинами цієї справи Товариство з обмеженою відповідальністю "Синергія ОІЛ" свідомо прийняло участь у виведенні активів боржника Товариства з обмеженою відповідальністю " Буковина Асфальт", реалізувавши фраудаторний намір придбавши майнові активи, в результаті чого боржник не виконує свої грошові зобов`язання, строк яких настав. При цьому не виконує їх ні добровільно, а ні на виконання рішення суду, що набрало законної сили і є обов`язковим до виконання;
3) після відчуження спірного майна у Товариства з обмеженою відповідальністю "Буковина Асфальт" зменшився обсяг майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором (позивачем), тобто його взагалі не стало, що підтверджується матеріалами виконавчого провадження № 77211531 з примусового виконання судового наказу №926/2257/24 виданого Господарським судом Чернівецької області 03.02.2025 про стягнення з ТОВ «Буковина Асфальт» на користь ТОВ «Коростенський Щебзавод» заборгованість в сумі 35 351 560,95 грн та судовий збір в сумі 424 218,73 грн.
За загальними правилами розподілу обов`язку доказування кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (частини 1, 3 статті 74 ГПК України).
За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України (надалі ГПК України) доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Частиною 2 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічний принцип закріплено у частині 2 статті 2, частині 1 статті 13 ГПК України.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішенні справи. Стандарт доказування це та ступінь достовірності наданих стороною доказів, за яких суд має визнати тягар доведення знятим, а фактичну обставину доведеною. Тобто в цьому разі мається на увазі достатній рівень допустимих сумнівів, при якому тягар доведення вважається виконаним.
Чинною нормою статті 79 ГПК України впроваджено в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів" встановлює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач та їх оцінки їх правдивості і переваги доводів протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті показує, що нею на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (тут суд звертається до правових висновків викладених у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18, від 30.09.2021 у справі № 922/3928/20, зокрема, що саме суд має забезпечити право особи на справедливий суд (справедливу судову процедуру).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, який, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") звернув увагу, що цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосований ЄСПЛ у рішенні від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 21.10.2011 у справі "Дія-97" проти України" зазначив, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх не лише до сторін провадження, але й до національних судів.
Відповідно до диспозиції статті 13 ЦК України, правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною, а правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.
Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (постанови Верховного суду від 28.11.2019 № 910/8357/18, від 20.07.2021 у справі № 921/490/18).
З урахуванням викладеного, упорядкування господарської та фінансової діяльності відповідача - 1 в обраний ними спосіб шляхом укладення оспорюваного договору може мати місце за відсутності підстав вважати поведінку сторін договору недобросовісною, що, з урахуванням обставин даної справи, може мати місце після виконання відповідачем-1 рішення Господарського суду Чернівецької області від 05.12.2024 по справі №926/2257/24.
Суд також приймає до уваги, що відповідачем-1 жодним чином не наводяться будь-які поважні причини, які перешкоджають Товариству з обмеженою відповідальністю "Буковина Асфальт" належним чином виконати свої грошові зобов`язання за рішенням Господарського суду Чернівецької області від 05.12.2024 по справі №926/2257/24, як і не надано будь-яких доказів наявності в останнього іншого майна (грошових коштів/рухомого або нерухомого майна) за рахунок якого Товариство з обмеженою відповідальністю "Буковина Асфальт" має намір виконати судове рішення у справі № 907/776/17.
Отже за встановлених судом обставин, коли відповідач-1 в період існування грошового зобов`язанння перед позивачем, вчинив оспорюваний правочин з відчуження пов`язаній особі власних активів (нерухомого майна), які могли бути використані для задоволення відповідних вимог позивача до відповідача-1 (зокрема, в існуючому виконавчому провадженні), однак без досягнення при цьому відповідачем-1 відповідної економічної мети, - господарські операції (транзакції) не призвели до такого (не мали розумне пояснення мети, мотивів їх здійснення), а сам оспорюваний договір є таким, що укладений на шкоду третій особі - кредитору відповідача-1: позивачу.
Резюмуючи викладене, суд погоджується з аргументами позивача про те, що сукупність наведених обставин доводить той факт, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Буковина Асфальт" діяло недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам Товариства з додатковою відповідальністю "Коростенський Щебзавод", яке у даному випадку є кредитором Товариства з обмеженою відповідальністю "Буковина Асфальт", оскільки відчуження належного йому майна відбулося після виникнення заборгованості перед позивачем, тобто з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника, а відтак, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю "Коростенський Щебзавод" про визнання недійсним оспорюваного договору є обґрунтованими, доведеними належними, допустимими та більш вірогідними доказами, у зв`язку з чим позов про визнання оспорюваного правочину недійсним слід задовольнити.
Щодо ж аргументів представника відповідача -1, що визнання правочину недійсним з підстав його фраудаторності є інструментом захисту прав кредитора в рамках провадження справи про банкрутство або у виконавчому провадженні, то вони є безпідставними, адже Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.02.2026 у справі № 910/6654/24 вже виснувала про можливість оспорення господарського договору як фраудаторного правочину поза провадженням про несплатоспроможність боржника. Велика Палата Верховного Суду вказала, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 Цивільного кодексу України).
Щодо наслідків недійсності фраудаторного правочину.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Спосіб захисту опосередковується позовною вимогою, яка втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи спорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача про порушення було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним та стосуватися прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем.
Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захист; має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечить принципам верховенства права та процесуальної економії, зокрема не повинно спонукати позивача знову звертатися за захистом до суду.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захист цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення.
Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (постанови Великої палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/1 (пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17).
Визнання правочину недійсним являє собою спосіб захисту, наслідком застосування якого припинення регулятивної сили правочину як юридичного факту, тобто визнання його таким, що не породжує юридичних наслідків. Відповідно разом з цим анулюються цивільні права та обов`язки, що виникли у сторін при вчиненні правочину, або цивільні права та обов`язків припиняються на майбутнє (якщо за недійсним правочином права й обов`язки передбачалися лише на майбутнє) для недопущення розвитку на підставі правочину відповідних йому правовідносин, пов`язаних з його виконанням, а також встановлення заборони на виконання правочину.
Вимога визнання правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача (постанова Верховного Суду від 26.05.2023 у справі №905/77/21).
Як уже зазначалося вище у цьому рішенні, способи захисту прав особи визначаються, зокрема, статтею 16 ЦК України, статтею 20 ГК України та іншими нормативно-правовими актами. Визнання договору недійсним є одним із способів захисту прав особи.
Відповідно до абз.1 частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (абз.2 частини 1 статті 216 ЦК України). За змістом частин 1, 2 статті 216 ЦК України правовими наслідками недійсності правочину є реституція (основний наслідок) та відшкодування збитків (додатковий наслідок). Правові наслідки, передбачені частинами 1 та 2 цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Згідно з частиною 5 статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Тлумачення статті 216 ЦК України свідчить, що слід відмежовувати правові наслідки недійсності правочину і правові наслідки виконання недійсного правочину; до правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Окрім цього, якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину іншій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною; правові наслідки виконання двостороннього недійсного правочину охоплюють собою двосторонню реституцію; законом можуть бути встановлені особливі умови застосування наслідків визначених в статті 216 ЦК України або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.
Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина 1 статті 216 ЦК України) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним.
Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі status quo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами учасниками недійсного правочину.
Реституція це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину. Зазначені висновки містяться у постановах Верховного Суду від 23.09.2021 у справі № 904/1907/15, від 26.01.2022 у справі № 924/637/20, від 15.08.2023 у справі № 918/862/22.
Судом враховується, що у цій справі встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності.
Належним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін у первісний стан, тобто відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини 2 статті 16 ЦК України) є повернення відповідного майна боржнику, і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. До таких висновків дійшов і Верховний Суд, зокрема, у своїй постанові від 18.05.2022 у справі № 643/15604/17.
З огляду на вказане, з метою захисту свого порушеного майнового права суд вбачає за доцільне поновити порушені майнові права та інтереси Товариства з додатковою відповідальністю "Коростенський Щебзавод" до стану, який існував до моменту укладення між Товариством з обмеженою відповідальністю "Буковина Асфальт" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Синергія ОІЛ" оспорюваних договорів купівлі-продажу нерухомого майна, шляхом зобов`язання відповідача-2 повернути відповідачу-1 набуте нерухоме майно за оспорюваними договорами.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями статей 13-14 ГПК України унормовано, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той же час, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
У статті 76 ГПК України встановлено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно зі статтею 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно зі статтею 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Надаючи оцінку іншим доводам учасників судового процесу судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (частина 5 статті 236 ГПК України).
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України", в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини "Серявін та інші проти України" вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія А, № 303-А. пункт 29).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Суомінен проти Фінляндії", № 37801/97, пункт 36, від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, пункт 30, від 27.09.2001).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі № 910/13407/17.
Відповідно до пункту 5 частини 4 статті 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Відповідно до положень статті 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, згідно положень статті 74 ГПК України.
З урахуванням висновків, до яких дійшов суд при вирішенні даного спору, суду не вбачається за необхідне надавати правову оцінку кожному із доводів наведених учасниками судового процесу, оскільки їх оцінка не може мати наслідком спростування таких висновків суду.
Сторонами у справі не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності інших обставин ніж ті, що досліджені судом, а відтак, розглянувши спір на підставі наявних в матеріалах справи доказів, позовні вимоги як обґрунтовано заявлені, підтверджені належними та допустимими доказами підлягають до задоволення в заявленому обсязі.
V. Розподіл судових витрат.
Згідно ч.1 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Суд зазначає, що частиною 3 статті 4 Закону України "Про судовий збір" визначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при зверненні з позовною заявою через систему «Електронний суд» сплачено судовий збір за подання позову у розмірі 5 684,00 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1256 від 10.10.2025 та за забезпечення позову сплачено 1 211,20 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №1255 від 10.10.2025.
Відшкодування витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, суд покладає на відповідачів, з вини яких виник спір.
Керуючись статтями 2, 129, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд -

УХВАЛИВ:

1.Позов задовольнити.
2.Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 31.01.2025 посвідчений приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Грищенко В.В., зареєстрований в реєстрі за № 294, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Буковина Асфальт» (60313, вул. Комунальників, 8, с. Магала, Чернівецького району, Чернівецької області, код 42570760) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Синергія ОІЛ» (07400, вул. Симоненка Василя, 4, м. Бровари, Київської області, код 39688880), щодо продажу незавершеної будівництвом нежитлової будівлі складу, що знаходиться в селі Прут Чернівецького району Чернівецької області, вулиця Комунальників, будинок 6-А.
3.Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «Синергія ОІЛ» (07400, вул. Симоненка Василя, 4, м. Бровари, Київської області, код 39688880) повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Буковина Асфальт» (60313, вул. Комунальників, 8, с. Магала, Чернівецького району, Чернівецької області, код 42570760) незавершену будівництвом нежитлову будівлю складу (77% готовності), що знаходиться в селі Прут Чернівецького району Чернівецької області, вулиця Комунальників, будинок 6-А та розташованої на земельній ділянці площею 0,4025 га, наданій для будівництва та обслуговування будівель торгівлі, кадастровий номер 7323083600:06:028:0042, яка перебуває в оренді на підставі договору оренди від 01.10.2020, укладеного з Магалянською сільською радою Чернівецького району Чернівецької області.
4.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Буковина Асфальт» (60313, вул. Комунальників, 8, с. Магала, Чернівецького району, Чернівецької області, код 42570760) на користь Товариства з додатковою відповідальністю “Коростенський Щебзавод” (11502, вул. Каштанова, 3, м. Коростень, Житомирської області, код 01374567) 3447,60 грн судового збору.
5.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Синергія ОІЛ» (07400, вул. Симоненка Василя, 4, м. Бровари, Київської області, код 39688880) на користь Товариства з додатковою відповідальністю “Коростенський Щебзавод” (11502, вул. Каштанова, 3, м. Коростень, Житомирської області, код 01374567) 3447,60 грн судового збору.

Повний текст рішення складено та підписано 17.04.026.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів до Західного апеляційного господарського суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Інформацію по справі, що розглядається можна отримати на сторінці суду на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет за веб-адресою: http://cv.arbitr.gov.ua/sud5027/

Суддя М.І. Ніколаєв