Справа № 462/8720/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 лютого 2026 року          м. Львів
Залізничний районний суд м. Львова в складі головуючої судді Постигач О. Б., секретаря судового засідання Глушко С. І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження в приміщенні суду у м. Львові цивільну справу за позовом Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги,

встановив:

представниця ЛМКП «Львівтеплоенерго» - Капранова Н. Я. звернулась до Залізничного районного суду м. Львова з позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період з 01.12.2021 року по 30.09.2025 року у розмірі 8 601,98 грн. та вирішити питання про розподіл судових витрат. 
В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач є теплопостачальною організацією-суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії та гарячої води, та на підставі договору приєднання про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води між ЛМКП «Львівтеплоенерго», що є виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води у м. Львові (виконавець) та споживачами, позивачем надаються відповідачам вказані послуги. Для здійснення оплати за надані послуги за адресою проживання відповідачів відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . За умовами вказаних договорів, ЛМКП «Львівтеплоенерго» (Виконавець) зобов`язується надавати споживачу послуги відповідної якості, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором. Зазначає, що споживачам нараховувались лише витрати на опалення місць загального користування, на функціонування внутрішньобудинкової системи опалення, а також плата за абонентське обслуговування. 3 огляду на вищенаведене, між відповідачами та позивачем встановилися фактичні договірні відносини з приводу надання послуг в сфері теплопостачання, а саме виконавець надавав послуги відповідачам, а останні такими послугами користувалися для задоволення своїх потреб. Проте, відповідачі, проживаючи і користуючись послугами, які надаються позивачем, не виконують обов`язку, щодо оплати таких. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачами зобов`язання щодо оплати наданих послуг, утворилась заборгованість за послуги з постачання теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення за період з 01.12.2021 року по 30.09.2025 року в сумі 7 858,26 грн. Такі неправомірні дії відповідачів призвели до порушення майнових прав та законних інтересів позивача. Таким чином, із покликанням на норми ст. ст. 509, 525, 526 ЦК України та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» та ст. ст. 66, 67, 162 ЖК України, просить стягнути вказану заборгованість з відповідачів в солідарному порядку. Окрім цього, із покликанням на норми ст. ст. 549, 625 ЦК, просить стягнути з відповідачів пеню за надані послуги у розмірі 321,38 грн., 3% річних у розмірі 99,92 грн. та інфляційні втрати в розмірі 322,42 грн. У зв`язку з наведеним просить позов задовольнити.
Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 17.12.2025 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідачам встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву /а.с. 28/.
30 січня 2026 року від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Пахута Ю. С. через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними. Відзив мотивовано тим, що відповідач не вчиняв жодних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо укладення договору, зокрема не надавав позивачу підписаної заяви-приєднання, не здійснював оплату рахунків за стверджувані послуги, не надсилав через Єдину платформу електронне повідомлення про прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепт), а також фактично не отримував послуги, зокрема з опалення місць загального користування. Відповідач стверджує, що фактично послуги з опалення місць загального користування та забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення позивачем не надавалися, оскільки у місцях загального користування будинку, зокрема у коридорі під`їзду, відсутнє будь-яке обладнання, призначене для їх опалення. У період 2002–2004 років опалювальні батареї були демонтовані, а нове обладнання для опалення встановлено не було. Крім того, у будинку відсутній підвал. Зазначає, що позивачем надано неналежний та недопустимий розрахунок обсягу надання житлово-комунальної послуги з теплопостачання відповідачу, а до позовної заяви не додано жодних документів, які б підтверджували обсяг спожитої у будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення, а також обсяг теплової енергії, витраченої на приготування гарячої води та забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання. Зазначає, що позивачем не надано доказів показань вузлів комерційного обліку, вузлів розподільного обліку, приладів-розподілювачів теплової енергії. Таким чином, на думку відповідача, позивач не довів ані факту надання відповідачу спірних послуг, ані обґрунтованості розміру заявленої до стягнення заборгованості. Враховуючи викладене, відповідач вважає, що позивач не довів належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами факт надання послуги, яка є предметом позову, а відтак просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Крім цього, представник відповідача вважає за необхідне проведення судового засідання з викликом сторін, оскільки позовна заява та додані до неї матеріали є значними за обсягом, а нормативно-правове регулювання у сфері житлово-комунальних послуг є складним і багаторівневим, незважаючи на незначну ціну позову. Вказує, що проведення судового засідання з викликом сторін забезпечить повне, всебічне та об`єктивне з`ясування обставин справи та сприятиме правильному її вирішенню /а.с. 43-58/.
03 лютого 2026 року від представниці позивача – Капранової Н. Я. через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, яка обґрунтована тим, що отримання житлово-комунальних послуг на умовах типового договору визначено законодавством як обов`язок, а не право споживача. Зазначає, що споживачу нараховуються лише витрати на опалення місць загального користування, на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення, а також плата за абонентське обслуговування, оскільки він від`єднаний від системи централізованого теплопостачання. Таким чином, ЛМКП «Львівтеплоенерго» не заперечує факту від`єднання квартири відповідачів  АДРЕСА_1  від мереж централізованого опалення та не здійснює нарахувань за обсяг теплової енергії на опалення приміщення споживача. Водночас відповідачам нараховуються витрати на опалення місць загального користування, витрати на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи опалення та плата за абонентське обслуговування. Зазначає, що житловий будинок по АДРЕСА_2 , в якому розташована квартира відповідачів, під`єднаний до теплопостачальних мереж та отримує послугу від джерел теплопостачання ЛМКП «Львівтеплоенерго» в повному обсязі, що підтверджується актами зняття показників та інформацією про споживання вузла обліку теплової енергії. Будинок, в свою чергу, обладнаний вузлом комерційного обліку теплової енергії, що підтверджується відповідним актом повірки. Отже, нарахування здійснюються виключно в межах складових, передбачених чинним законодавством, та не охоплюють оплату індивідуального опалення квартири відповідачів. Таким чином, позивач вважає правомірним здійснення нарахування, оскільки відповідачі як співвласники багатоквартирного будинку зобов`язані брати участь у витратах на теплову енергію, що забезпечує функціонування внутрішньобудинкової системи опалення, незалежно від режиму опалення її квартири. У зв`язку з цим позивач вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню /а.с. 59-70, 71-82/.
09 лютого 2026 року представником відповідача ОСОБА_1 – адвокатом Пахутом Ю. С. через систему «Електронний суд» подано заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, у яких останній зазначає, що з наданих позивачем доказів та пояснень не вбачається належного розрахунку за послугу з постачання теплової енергії на загальнобудинкові потреби за період з 01.12.2021 року по 30.09.2025 року. Зокрема, у матеріалах справи відсутні дані щодо визначеного обсягу теплової енергії, витраченого на загальнобудинкові потреби, із розподілом пропорційно до площі житлових/нежитлових приміщень співвласників будинку, у тому числі відповідача. Вказує, що позивачем не долучено до матеріалів справи жодних підтверджуючих документів щодо кількості квартир у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а також відомостей про загальну та житлову площу приміщень, які є визначальними для здійснення правильного та обґрунтованого розрахунку частки споживання послуги конкретною квартирою. Також зазначає, що нові докази, додані позивачем до відповіді на відзив, подані з метою підтвердження обставин, які первинно були викладені у позовній заяві. Відтак такі докази мали бути подані разом із позовною заявою або позивач повинен був зазначити про неможливість їх подання у встановлений процесуальним законом строк із відповідним обґрунтуванням причин, а тому об`єктивні перешкоди для їх своєчасного подання були відсутні /а.с. 83-88/.
Суд, вивчивши мотиви клопотання представника відповідача про перехід до спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін, виходить з наступного. 
Статтею 19 ЦПК України визначено, що цивільні справи розглядаються, зокрема, за правилами позовного провадження – загального або спрощеного.
Спрощене позовне провадження призначене, зокрема, для розгляду малозначних справ та справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. 
Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 19 ЦПК України малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Як вбачається із матеріалів справи, предметом позову є стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. В силу положень п. 5 ч. 6 ст. 19 ЦПК України, характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагає розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Доводи представника відповідача щодо необхідності розгляду справи в спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін необґрунтовані, а дослідження обставин справи можливе і під час розгляду справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (викликом) сторін. 
При цьому, виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
Відтак, для уникнення подальшого затягування розгляду справи, враховуючи предмет позову, суд приходить до переконання, що для повного та всебічного встановлення обставин справи немає необхідності розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, а тому у задоволенні заяви представника відповідача слід відмовити.
Щодо клопотання представника відповідача про поновлення строку на подання клопотання про витребування доказів суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у ч. ч. 2, 3 ст. 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно з ч. 3 ст. 83 ЦПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Судом встановлено, що ухвалу про відкриття провадження у справі було отримано відповідачем 15.01.2026 року, а його представником – 20.01.2026 року в електронному кабінеті, що підтверджується відповідним рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та довідкою про доставку електронного документу /а.с. 35, 89/.
Доводи представника відповідача про те, що на момент подання відзиву строк для надання відповіді на адвокатський запит ще не сплив і він мав підстави очікувати відповідь, не свідчить про наявність об`єктивних та непереборних перешкод для своєчасного подання відповідного клопотання. Як убачається зі змісту відзиву, представником відповідача лише зазначено про скерування адвокатських запитів, водночас сам по собі факт направлення адвокатського запиту та очікування відповіді на нього не позбавляв представника можливості подати клопотання одночасно з відзивом або заявити його з посиланням на необхідність витребування доказів у разі ненадання відповіді. Крім того, представником відповідача не надано суду доказів існування поважних причин, які б унеможливлювали подання відповідного клопотання у встановлений процесуальний строк.
Отже, строк для подачі клопотання про витребування доказів сплив, а підстав для поновлення строку на подання такого клопотання суд не вбачає, оскільки відсутні будь-які поважні причини його пропуску та доказів поважності причин суду не надано.
Суд наголошує, що згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України, документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
За таких обставин суд дійшов висновку, що підстави для поновлення процесуального строку відсутні, а тому клопотання представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Пахута Ю. С. про витребування доказів слід залишити без розгляду.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відкриття провадження у справі повідомлялись належним чином, рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення, скерованими за їх зареєстрованим місцем проживання.
Таким чином, надсилання листа рекомендованою поштою на фактичну адресу є достатнім для визнання повідомлення належним чином здійсненим, оскільки подальше отримання кореспонденції адресатом не залежить від волі та контролю відправника, зокрема й суду.
Указана правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 постановах Верховного Суду від 18.03.2021 у справі № 911/3142/19, від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б.
Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у встановлений судом строк не надали суду відзив на позовну заяву, будь-яких заяв, клопотань теж не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити їх правову позицію щодо предмета спору, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження, без повідомлення сторін, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї, виданої ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 05.11.2025 року за № 54 /а.с. 8/.
Зареєстроване місце проживання відповідачів за указаною адресою також встановлено судом із даних Єдиного державного демографічного реєстру /а.с. 24-27/.
Відповідно до розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 12.11.2002 року № 1060 відповідачу ОСОБА_1 , співвласнику квартири АДРЕСА_1 надано дозвіл на відключення квартири від загальнобудинкової системи центрального опалення. Указана обставина сторонами не оспорюється. /а.с. 51/.
Представником позивача надано суду Індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 01.12.2021 року та Типовий індивідуальний договір про надання послуг з постачання теплової енергії ЛКП «Залізничнетеплоенерго» від 30.10.2021 року, які за своєю правовою природою є публічними договорами приєднання, типова форма яких затверджена постановами Кабінету Міністрів України № 1022, № 1023 від 08.09.2021 року /а.с. 19-20, 21-22/.
Згідно з листом Міністерства розвитку громад та територій України від 10.04.2025 року № 8607/25/10-25 щодо розподілу обсягів спожитої теплової енергії у багатоквартирному будинку зазначено, що виконавці розподілу комунальних послуг (теплопостачальні організації) зобов`язані розподіляти загальний обсяг спожитої теплової енергії у багатоквартирному будинку між усіма споживачами, у тому числі власниками (співвласниками) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання. Водночас співвласники всіх житлових і нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку, зокрема вбудованих, прибудованих, приміщень комерційного поверху, цокольних приміщень, гаражів, мансард тощо, незалежно від наявності у них внутрішньобудинкових теплових мереж, за умови, що вони є складовою частиною даного будинку як єдиного майнового комплексу, а не самостійними об`єктами нерухомості з окремою адресою, зобов`язані брати участь у розподілі обсягів теплової енергії, використаної для опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будинку, а також обсягів теплової енергії, витрачених на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання /а.с. 14-16/.
Згідно з наданого позивачем розрахунку заборгованості на загальнобудинкові потреби на опалення за особовим рахунком № НОМЕР_1 вбачається, що у відповідачів перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» за період 01.12.2021 року по 30.09.2025 року утворилась заборгованість у розмірі 7 858,26 грн. /а.с. 12/.
Згідно з наданого позивачем розрахунку інфляційних нарахувань, 3% річних, пені за надану послугу з постачання теплової енергії вбачається, що за період 01.01.2024 року по 31.07.2025 року відповідачам нараховано інфляційні втрати у розмірі 32,42 грн., 3% річних у розмірі 99,92 грн. та пеню у розмірі 321,38 грн. /а.с. 13/.
Як убачається із наявного розрахунку, упродовж 2021-2025 років відповідачами як споживачами послуг за особовим рахунком № НОМЕР_1 , не здійснювався розрахунок за надані послуги із забезпечення внутрішньобудинкових систем опалення.
У добровільному порядку спір між сторонами не врегульовано. У зв`язку із вищенаведеним представник позивача змушений звернутися до суду з даним позовом.
Статтею 11 ЦК України визначено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Крім цього, частиною першою статті 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За приписами частин 1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності факту укладення між ним та позивачем договору з огляду на наступне. 
Відповідно до Закону України «Про теплопостачання» Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго» є теплопостачальною організацією – суб`єктом господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», до житлово-комунальних послуг належать послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).
Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.
Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Статтею 24 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що основним обов`язком споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Пунктом 5 Індивідуального договору про надання послуг з постачання теплової енергії від 01.12.2021 року визначено, що виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором, у тому числі на забезпечення функціонування внутрішньобудинкової системи гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) в строки і на умовах, що визначені цим договором.
Згідно п. п. 1, 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом; оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Укладення договорів про надання житлово-комунальних послуг, підготованих виконавцем послуг на основі топового договору, визначено як обов`язок, а не право споживача.
Абзацами 1-3 пункту 3 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом. У разі якщо договорами про надання комунальних послуг, укладеними до введення в дію цього Закону, передбачено більш ранній строк їх припинення, такі договори вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах. Договори про надання комунальних послуг, у тому числі із співвласниками багатоквартирних будинків, які не прийняли рішення про модель організації договірних відносин з виконавцями комунальних послуг, мають бути укладені виконавцями відповідних комунальних послуг протягом двох місяців з дня набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України про затвердження типових публічних договорів приєднання про надання комунальних послуг.
Відповідно до п. 13 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених Постановою КМУ від 21.08.2019 року за № 830, індивідуальний договір вважається укладеним із споживачем, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем. Індивідуальний договір з власником індивідуальних (садибних) житлових будинків вважається укладеним, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця такий власник не вчинив дій щодо відключення (відмови) від комунальної послуги (фактичне виконання робіт із відключення будинку). У подальшому абзац шостий пункту 13 доповнено словами і цифрами «або надсилання через Єдину платформу електронного повідомлення про прийняття пропозиції укласти електронний договір (акцепт), наданої відповідно до вимог ст. ст. 10 та 11 Закону України «Про електронну комерцію» (за наявності електронних кабінетів у споживача та виконавця)» (згідно з Постановою КМУ № 1039 від 03.09.2024 року).
01 грудня 2021 року на офіційному веб-сайті ЛМКП «Львівтеплоенерго» за посиланням: https://lmkp.lte.lviv.ua. оприлюднено індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії, який за своєю правовою природою є публічним договором приєднання, типова форма якого затверджена постановою Кабінету Міністрів України №1022 від 08 вересня 2021 року.
За умовами індивідуального договору про надання послуги з постачання теплової енергії ЛМКП «Львівтеплоенерго» зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені договором.
Згідно із ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні), управитель та виконавці комунальних послуг.
Індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (п. 5 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).
За умовами вказаних договорів ЛМКП «Львівтеплоенерго» зобов`язується надавати споживачу послуги відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договорами.
Відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору (ч. 1). Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг (ч. 3). Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів (ч. 4).
Так, за змістом вказаного, особи, місце проживання яких зареєстроване у квартирі у встановленому законом порядку, а також власники (співвласники) квартир, зобов`язані їх утримувати, у тому числі, нести витрати по оплаті фактично наданих житлово-комунальних послуг нарівні з іншими дієздатними, які проживають та/або зареєстровані у житлі, або співвласниками.
Згідно з ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач або суб`єкт теплопостачання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо (ч. 3 ст. 19). Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію (ч. 6 ст. 19).
Згідно з ч. 6 ст. 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду у сфері оплати житлово-комунальних послуг, відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі № 712/8916/17, постанови Верховного Суду від 15.03.2018 року у справі № 401/710/15-ц, від 18.09.2019 року у справі № 369/3682/16-ц, від 07.02.2024 року у справі № 372/2236/21, від 20.11.2024 року у справі № 463/6799/18).
Частинами 1, 4 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує.
Плата за абонентське обслуговування платіж, який споживач сплачує виконавцю комунальної послуги за індивідуальним договором про надання комунальних послуг або за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем про надання комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії), що включає витрати виконавця, пов`язані з укладенням договору про надання комунальної послуги, здійсненням розподілу обсягу спожитих послуг між споживачами, нарахуванням та стягненням плати за спожиті комунальні послуги, обслуговуванням та заміною вузлів комерційного обліку води і теплової енергії (у разі їх наявності у будівлі споживача), крім випадків, визначених цим Законом, а також за виконання інших функцій, пов`язаних з обслуговуванням виконавцем абонентів за індивідуальними договорами (крім обслуговування та поточного ремонту внутрішньобудинкових систем теплопостачання, водопостачання, водовідведення та постачання гарячої води). Плата за абонентське обслуговування нараховується у відповідності до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до вимог пунктів 14, 38 Правил надання послуг постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 за № 830, відокремлення (відключення) від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання) та постачання гарячої води не звільняє власників квартир та нежитлових приміщень від обов`язку відшкодування витрат за обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень та на функціонування внутрішньобудинкових систем опалення будівлі/будинку. Такий обсяг теплової енергії розраховується та розподіляється між всіма споживачами відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Мінрегіону від 22.11.2018 № 315.
Споживач не звільняється від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання).
Як визначено ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», до спільного майна багатоквартирного будинку належать: приміщення загального користування (в т.ч. допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія.
Частиною 6 статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» передбачено, що обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, розподіляється відповідно до правил, встановлених цією статтею, також на власників (співвласників) приміщень, обладнаних індивідуальними системами опалення та/або гарячого водопостачання.
Відповідно до ст. 10 зазначеного Закону обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання визначається за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого нежитлового приміщення, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна) або за рішенням співвласників будівлі - за іншим принципом, визначеним цією методикою.
Так, з 1 грудня 2021 року з укладенням нових договорів змінено порядок розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг з постачання теплової енергії та гарячої води. Порядок такого розподілу визначено ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» та Методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, що затверджена наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315 (далі – Методика).
Відповідно до ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», а також Методики № 315, загальний обсяг спожитої теплової енергії у будівлі складається з таких основних складових: обсягу теплової енергії на опалення приміщення споживача (квартири, нежитлового приміщення); обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування (МЗК) та допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення.
Так, згідно з п. 8 розділом IV Методики розподілу у разі відсутності у виконавця розподілу комунальних послуг даних щодо площ МЗК та допоміжних приміщень та/або даних щодо трубопроводів внутрішньобудинкової системи опалення у підвалах, техпідпіллях та на горищах, то обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення (Qз.б.п. оп.проект), може бути визначений спрощено: як частка від загального обсягу споживання теплової енергії на опалення будівлі/будинку (Qопбуд): для 1-5 поверхової будівлі/будинку - 25 %; для 6-10 поверхової будівлі/будинку - 20 %; для будівлі/будинку вище 10 поверхів - 15 %; для будівель/будинків комбінованої поверховості - відсоток, визначений як середнє арифметичне значення вищевказаних відсотків в залежності від поверховості частин будівлі/будинку.
Пункт 12 розділу IV Методики № 315 передбачає, що обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень. 
Весь обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень, та витрати теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання розподіляються між усіма квартирами (приміщеннями) будинку, в тому числі і відповідачам, пропорційно до площі усіх квартир (приміщень) та підлягає до оплати.
Отже, з 01.12.2021 року нарахування відповідачам оплати за теплову енергію на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення проводилися згідно з наведеними вимогами законодавства та Методики відповідно до показів загальнобудинкового лічильника як частка теплової енергії від загального обсягу споживання, що розподілена між усіма квартирами пропорційно до площі.
Статтею 22 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом
Заперечуючи факт надання послуг з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води у житловому будинку, в якому знаходяться такі квартири, відповідач покликається на те, що 08.02.2005 року комісією у складі інженерів Щурко І. М., техніком ОСОБА_5 в присутності мешканця квартири ОСОБА_1 , інженера ОСОБА_6 було складено акт обстеження системи опалення споживача теплової енергії за адресою АДРЕСА_3 , яким встановлено, що нагрівальні прилади в 3-х кімнатній квартирі і кухні від`єднані від стояків загальнобудинкової системи опалення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово комунальні – послуги» внутрішньобудинкові системи багатоквартирного будинку - механічне, електричне, газове, сантехнічне та інше обладнання в будинку, яке обслуговує більше одного житлового та/або нежитлового приміщення, у тому числі комунікації до обладнання споживача, системи автономного теплопостачання, бойлерні та елеваторні вузли, обладнання протипожежної безпеки, вентиляційні канали та канали для димовидалення, обладнання ліфтів, центральних розподільних щитів електропостачання від зовнішньої поверхні стіни будівлі до точки приєднання житлового (нежитлового) приміщення (для систем газопостачання - від запірного пристрою на вводі в будинок до запірних пристроїв включно перед місцями підключення газових приладів, газоспоживального обладнання, теплових агрегатів тощо).
Відповідно до ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав.
Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку»власники квартир та нежитлових приміщень є співвласниками спільного майна багатоквартирного будинку.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» витрати на управління багатоквартирним будинком включають витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку.
Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 311/3489/18, власники квартир багатоквартирних будинків є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язанні брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку. Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною. Особа, якій належить квартира (нежитлове приміщення) зобов`язана нести витрати з теплопостачання, утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку.
У постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі №703/4963/15-ц зазначено, що нарахування оплати за опалення місць загального користування здійснюється відповідно до вимог діючого законодавства та існуючих нормативних документів, відповідачі дану послугу фактично отримують, а тому повинні її оплачувати. Нарахування плати за послугу з централізованого опалення у місцях загального користування проводиться рівномірно на всіх мешканців - користувачів багатоквартирного будинку, незалежно від того, підключений цей мешканець до централізованого опалення чи має індивідуальну систему опалення, що відповідає вимогам Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення.
Оскільки житло відповідачів знаходиться у багатоквартирному будинку, вони зобов`язані нести витрати з утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку. Така ж позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі №703/58/16-ц.
На підставі вищевикладеного, відповідачі зобов`язані нести витрати на обсяг теплової енергії, витраченої на опалення місць загального користування та допоміжних приміщень будівлі, а також на забезпечення функціонування внутрішньо будинкових систем опалення.
Водночас до відповіді на відзив представником позивача додано інформацію про розрахунку кількості та вартості фактично спожитих послуг з постачання теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб за адресою: АДРЕСА_2 , що відповідачем спростовано не було.
Належних доказів, які б беззаперечно вказували, що нарахування здійснюється позивачем некоректно чи застосовується неправильний спосіб розподілу витрат на опалення та суперечить принципу розрахунку витрат теплової енергії на опалення місць загального користування, стороною відповідачів суду не надано.
Суд критично оцінює твердження відповідача про те, що в будинку, де знаходиться його квартира, відсутні батареї та інші прилади централізованого опалення і водопостачання в місцях загального користування, а відтак такі не опалюються, з огляду на наступне.
Крім цього, за правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 22.12.2020 року у справі № 311/3489/18, внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною.
Відповідно до п. 3 розділу І Методики, розподіл обсягів спожитих у будівлі/будинку комунальних послуг здійснюється між споживачами для житлових та нежитлових приміщень (в тому числі приміщень з індивідуальним опаленням, вбудованих, вбудовано-прибудованих або прибудованих приміщень, а також приміщень, які обладнані окремим входом), які є самостійними об`єктами нерухомого майна, не є самостійними об`єктами нерухомого майна, але перебувають у користуванні різних споживачів відповідних комунальних послуг, та власниками майнових прав на об`єкти нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано.
Водночас, те, що від мереж центрального опалення у встановленому законом порядку відключено цілий під`їзд та/або усі квартири і приміщення під`їзду або, що в такому знаходиться лише квартира відповідачів, матеріали справи доказів не містять.
Також в матеріалах справи відсутні докази щодо поверховості означеного будинку, кількості квартир та інших приміщень в ньому. Водночас відповідачем, окрім фотозображень частини під`їзду, не надано будівельно-технічної документації на будинок, актуальних матеріалів його технічної інвентаризації чи будь-яких інших доказів які б дозволили суду встановити технічні параметри та склад приміщень і квартир будинку, а відповідно суд приходить до висновку про недоведеність обставин відключення спірного під`їзду будинку від опалення та гарячого водопостачання в цілому.
Водночас, суд вважає, що можлива відсутність приладів опалення в під`їздах багатоквартирного будинку не підтверджує відсутність системи опалення у місцях загального користування всього будинку.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у постанові від 20.11.2019 року у справі № 357/4664/15-ц.
Підтримання температури у місцях загального користування (МЗК) відбувається не тільки через опалювальні пристрої, а також шляхом теплопередачі крізь огороджувальні конструкції житлових, нежитлових та технічних приміщень.
Якщо проєктом на будівлю/будинок було передбачено встановлення приладів опалення у МЗК та допоміжних приміщеннях, але вони були демонтовані, то для забезпечення нормативної температури у цих приміщеннях такі прилади опалення повинні бути відновлені виконавцем послуг з управління багатоквартирним будинком (п. 11, розділу ІV Методики).
З огляду на наведене та фактичні обставини справи відповідачі не звільнені від оплати послуг функціонування внутрішньобудинкової системи опалення та гарячого водопостачання, оскільки такі послуги належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною, а тому вони зобов`язані нести витрати утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку.
За змістом висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.09.2018 року у справі № 522/7683/13-ц, саме на сторону відповідача покладено процесуальний обов`язок спростування розміру заборгованості за житлово-комунальні послуги, заявленого стороною позивача надавачем відповідних послуг.
Верховний Суд в постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 703/58/16-ц зазначав, що підтримання температури вище 0° C протягом всього року, особливо в зимовий час, в загальних і технічних приміщеннях будинку є важливим чинником для підтримання належного технічного стану багатоквартирного будинку, в якому знаходиться квартира відповідача, та інженерних споруд, системи водопроводу та каналізації всього будинку, з метою уникнення їх промерзання та руйнування самого будинку від різкої зміни температур. У будинку, в якому знаходиться квартира відповідача, належний температурний режим вище 0° C підтримується за рахунок тепловтрат трубопроводів розподільчої системи, яка знаходиться в підвальному приміщенні будинку та на горищі.
Відповідну правову позицію про обов`язок відповідачів нести витрати з утримання та обслуговування будинку неодноразово підтримував Львівський апеляційний суд у постановах від 27.12.2024 року у справі № 463/5976/22, від 03.11.2025 року у справі № 463/11594/24, від 17.10.2025 року у справі № 466/102/25, від 04.03.2025 року у справі № 466/5932/24, від 07.03.2025 року у справі № 465/2388/23, від 19.12.2025 року у справі № 466/11932/24 тощо. 
Суд відхиляє доводи представника відповідача з посиланням на постанови Львівського апеляційного суду, оскільки у даній справі позивачем доведено факт надання послуг для забезпечення загальнобудинкових потреб. Обставини, встановлені у справах, на які посилається представник відповідача, не є тотожними фактичним обставинам цієї справи та не спростовують доведеності заявлених позовних вимог. При цьому відповідач заперечує здійснені позивачем розрахунки, однак власного альтернативного розрахунку не надав, належних та допустимих доказів їх неправильності суду не подано.
Оскільки житло відповідачів розташоване у багатоквартирному будинку, вони як співвласники зобов`язані нести витрати на утримання та обслуговування спільного майна будинку разом з іншими власниками квартир, у тому числі здійснювати оплату послуг відповідно до встановлених тарифів.
Отже, ЛМКП «Львівтеплоенерго», як виконавець послуг за договором приєднання про надання житлово-комунальних послуг, надавало послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у межах своїх повноважень та відповідно до чинного законодавства.
Враховуючи викладене, відповідачі не звільнені від оплати послуг функціонування внутрішньобудинкової системи опалення та гарячого водопостачання, а також абонентського обслуговування, оскільки такі послуги належать до інженерного (технічного) обладнання житлового будинку та є його невід`ємною частиною, а тому вони зобов`язані нести витрати утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, у тому числі безвідносно до під`їзду.
Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідач, всупереч вимогам ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на спростування наданого позивачем розрахунку заборгованості.
Відповідачами не надано суду доказів про здійснення оплати за відповідні послуги, які б були не враховані позивачем, або належних доказів неправильності проведених позивачем розрахунків існуючої заборгованості за надані послуги.
Одними з основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 року в справі № 520/1185/16-ц).
Відповідно до принципів диспозитивності та змагальності цивільного судочинства, за якими суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог та наданих ними доказів, дослідивши всі зібрані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. З урахуванням несплати відповідачами вартості житлово-комунальних послуг, а саме послуг з постачання теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, з них на користь позивача підлягає солідарному стягненню заборгованість за такі послуги за період 01.12.2021 року по 30.09.2025 року у розмірі 7 858,26 грн.
Крім цього, згідно з наданих розрахунків інфляційних нарахувань, 3% річних, пені за надану послугу з постачання теплової енергії вбачається, що за період 01.01.2024 року по 31.07.2025 року відповідачам нараховано інфляційні втрати у розмірі 32,42 грн., 3% річних у розмірі 99,92 грн. та пеню у розмірі 321,38 грн. 
Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов`язання на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги.
Закріплена у ч. 1 ст. 26 (п. 10. ч. 3 ст. 10 у попередній редакції) Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування частини другої статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Так, 18.03.2019 року Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду у справі № 210/5796/16-ц (провадження № 61-1647св17) дійшов висновку, що закріплена у пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та 3 % річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові.
За відсутності оформлених договірних відносин, але у разі існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.
Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 18 травня 2020 року у справі №176/456/17 (провадження № 61-63св18).
Отже, відсутність між сторонами договірних відносин, за умови існування прострочення виконання грошового зобов`язання зі сплати житлово-комунальних послуг не є підставою для відмови у стягненні коштів за надані житлово-комунальні послуги з покладенням відповідальності, передбаченої частиною статті 625 ЦК України, оскільки укладення договору на надання житлово-комунальних послуг визначено як обов`язок, а не право сторін.
Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, строк дії якого неодноразово продовжено та є діючим і на час вирішення справи.
Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 206 від 05.03.2022 року «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану»: в умовах воєнного стану, введеного Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні», установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги; припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг населенню у разі їх неоплати або оплати не в повному обсязі. Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року. 
Вказана заборона діяла до 30 грудня 2023 року, а отже у період з 24 лютого 2022 року по 30 грудня 2023 року діяла заборона на нарахування та стягнення інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення плати за житлово-комунальні послуги.
Як вбачається з матеріалів справи представник позивача просить стягнути з відповідачів нарахування інфляційних втрат, 3% річних та пеню за період з 01.01.2024 року по 31.07.2025 року, що не суперечить вищевказаним приписам та підлягає стягненню з відповідачів.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Аналіз положень статті 614 ЦК України дає підстави для висновку про те, що, установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов`язання, ЦК України покладає на неї обов`язок довести відсутність своєї вини.
Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року по справі № 717/1323/16-ц (провадження №61-22244св18).
З огляду на передбачений законодавством принцип обов`язкової оплати спожитих житлово-комунальних послуг та презумпції правомірності договору, укладеного між сторонами справи, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, беручи до уваги те, що відповідачі зобов`язані нести витрати з теплопостачання, утримання та обслуговування будинку спільно з іншими власниками квартир цього будинку, суд дійшов висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову у повному обсязі.
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При зверненні до суду позивачем сплачено 3 028,00 грн. судового збору /а.с. 6/.
З огляду на те, що заявлені позовні вимоги задоволено повністю, то на підставі ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно солідарно стягнути сплачений таким судовий збір у розмірі 3 028,00 грн. 
На підставі наведеного та керуючись ст. 13, 81, 89, 263 265, 280-289 ЦПК України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги» суд, 

ухвалив:

позов Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги – задовольнити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4  на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» заборгованість за житлово-комунальні послуги в розмірі 8 601 (вісім тисяч шістсот одна) гривня 98 копійок.
Стягнути з  ОСОБА_1  на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 757 (сімсот п`ятдесят сім) гривень 00 копійок.
Стягнути з  ОСОБА_2  на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 757 (сімсот п`ятдесят сім) гривень 00 копійок.
Стягнути з  ОСОБА_3  на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 757 (сімсот п`ятдесят сім) гривень 00 копійок.
Стягнути з  ОСОБА_4  на користь Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 757 (сімсот п`ятдесят сім) гривень 00 копійок.
Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:
Позивач: Львівське міське комунальне підприємство «Львівтеплоенерго», код ЄДРПОУ: 05506460, місцезнаходження: 79040, м. Львів, вул. Д. Апостола, 1.
Відповідач-1: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_4 .
Відповідач-2: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 .
Відповідач-3: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_4 , місце проживання: АДРЕСА_4 .
Відповідач-4: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП: НОМЕР_5 , місце проживання: АДРЕСА_4 .

Суддя: Постигач О. Б.