Справа № 521/19930/25
Номер провадження № 2/521/1562/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01.04.2026 року         м. Одеса
Хаджибейський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого-судді – Ганошенка С.А.,
за участю секретаря судового засідання –_Папінян В.В.,-
представника позивача – адвоката Адабаш С.А.,
представника відповідача за довіреністю – Неїжпапа Ю.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у зал суду в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:
17 листопада 2025 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: поновити ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовною заявою про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди; ухвалити рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі; визнати незаконним та скасувати наказ ДП «АМПУ» від 10.05.2024 року № 228-к «Про звільнення»; поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ» та допустити рішення суду в цій частині до негайного виконання; стягнути з ДП «АМПУ» на користь Позивача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, за період з 13 травня 2024 року (дня звільнення) до дня поновлення на роботі, який на день пред`явлення позову становить 310 5626, 04 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати позивача за останні два місяці роботи 7 842,49 грн. і допустити рішення суду в цій частині до негайного виконання; стягнути з ДП «АМПУ» всі судові витрати.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 2013 року позивач працював у державному підприємстві «Адміністрація морських портів України» на різних керівних посадах, а з 2016 року займав посаду заступника начальника юридичної служби апарату управління ДП «АМПУ». З березня 2019 року працював на посаді заступника директора юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ». 
Відповідно до п. 1 наказу ДП «АМПУ» від 28 лютого 2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» встановлено простій в апараті управління ДП «АМПУ» з 01 березня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні. 
Наказом ДП «АМПУ» від 30 серпня 2022 року № 220-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » 30.08.2022 року простій Позивачу було припинено і призупинено дію трудового договору, укладеного з Позивачем, до відновлення можливості виконувати ним роботу, але не пізніше наступного дня після припинення або скасування воєнного стану в Україні. Відповідач через представника оскаржив в суді як незаконний наказ Позивача від 30.08.2022 №220-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 ». Провадження у справі № 521/17902/23 відкрито у липні 2023 року і до цього часу перебуває на розгляді у Хаджибейському районному суді м. Одеси.
Як стало відомо позивачу 17 жовтня 2025 року із тексту заочного судового рішення Хаджибейського районного суду міста Одеси від 04.09.2025 у справі № 521/7602/25 10 травня 2024 року позивач був звільнений з роботи за пунктом 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України (відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці) згідно з наказом ДП «АМПУ» від № 228-к «Про звільнення». 
На думку позивача, наказ ДП «АМПУ від 10 травня 2024 року № 228-к «Про звільнення» є незаконним і таким, що підлягає скасуванню, виходячи з того, що позивач взагалі не отримував від відповідача ані копії наказу від 10 травня 2024 року №228-к «Про звільнення», ані інших повідомлень чи документів з цього питання згідно з вимогами КЗпП України, враховуючи існування з липня 2023 року судового спору між відповідачем і позивачем по справі № 521/17902/23 і відсутність у позивача будь-яких повідомлень і документів від відповідача щодо змін його статусу. У зв`язку з агресією рф проти України, наявності режиму воєнного стану в Україні позивач під час простою з метою збереження свого життя та життя своїх рідних був вимушений тимчасово виїхати за кордон, в більш безпечній обстановці очікуючи зміни ситуації на підприємстві на краще та на даний час позивач знаходиться у Федеративній республіці Німеччини, де отримав тимчасовий захист.
У позовній заяві позивач також зазначає про те, що відповідачем не дотримано одночасно зазначених обов`язкових умов для застосування норми пункту 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України як підстави припинення трудового договору з Позивачем, оскільки відповідач мав інформацію про причини відсутності позивача на роботі, оскільки наказ ДП «АМПУ» від 30 серпня 2022 року № 220-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » містить інформацію про припинення з 30 серпня 2022 року простою позивачу і призупинення дії трудового договору, укладеного з позивачем, до відновлення можливості виконувати ним роботу, але не пізніше наступного дня після припинення або скасування воєнного стану в Україні. Відповідач не надав Позивачу у належний між роботодавцем та працівником спосіб на ознайомлення наказ про скасування призупинення дії трудового договору.
Вважає, що він має право на отримання належної йому суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за час з 13 травня 2024 року (дня звільнення) до дня поновлення на роботі.
18 листопада 2025 року на підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, позовну заяву передано для розгляду судді Ганошенку С.А., який отримав її 19.11.2025 року. 
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк для звернення до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та провадження по справі відкрито у порядку загального позовного провадження з викликом сторін.
08 грудня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого ДП «АМПУ» просить відмовити в задоволенні позову, зокрема вказуючи на те, що наказом ДП «АМПУ» від 14 квітня 2023 року №167-к «Про відновлення дії трудових договорів» відновлено з 01 травня 2023 року дію трудового договору, укладеного з заступником директора юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ» Кравцовим О.А. Позивач був достеменно обізнаний як про скасування простою і призупинення дії трудового договору, так і у подальшому про необхідність виходу на роботу, проте, знаходячись за межами України, не повідомив роботодавця про своє поточне місцезнаходження, точну адресу, за якою останній мав би змогу надіслати відповідні та подальші накази, не вжив заходів щодо отримання оригіналів цих наказів. Навпаки, упродовж всього часу, починаючи з 30 серпня 2022 року Позивач жодного разу не з`явився на роботі, не повідомив свої засоби зв`язку, більш того навіть не виходив на телефонний зв`язок та навмисно ігнорував прочитані ним повідомлення працівників ДП «АМПУ» та направлені ДП «АМПУ» листи. 
З урахуванням тривалої відсутності Позивача на робочому місці, а саме з 01 травня 2023 року понад один рік, без відсутності інформації у роботодавця про причини такої відсутності, враховуючи вищенаведені обставини, а також рапорт начальника служби управління персоналом апарату управління від 27 грудня 2023 року №610/10-01-16-р, службовий лист директора юридичного департаменту апарату управління від 26 грудня 2023 року №2835/10-01-01, ДП «АМПУ» наказом від 10 травня 2024 року № 228-к «Про звільнення» звільнено ОСОБА_1 , заступника директора юридичного департаменту апарату управління, за пунктом 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України (відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль). Також, зазначає про недобросовісність поведінки позивача.
Заперечував проти стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
19 лютого 2026 року до суду через систему «Електронний суд» представник позивача надала відповідь на відзив, у якій виклала заперечення щодо обставин простою та призупинення дії трудового договору, зазначила вимоги про безпідставність позиції відповідача про наявність всіх правових та фактичних підстав для звільнення Позивача за пунктом 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України (відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль) та про недобросовісність поведінки Позивача, просила суд приєднати до матеріалів справи відповідь на відзив та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
12 березня 2025 року до суду через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача до суду надійшли заперечення, у яких наведено доводи щодо законності прийняття наказу ДП «АМПУ» від 10 травня 2024 року № 228-к «Про звільнення» та недобросовісності поведінки позивача. Представник відповідача просив прийняти заперечення до розгляду та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 12 березня 2025 року закрито підготовче засідання по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні, яке відбулось 01 квітня 2025 року представник позивача просила задовольнити позовну заяву з підстав, зазначених у ній. Представник відповідача проти задоволення позовної заяви заперечувала та просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі з підстав, зазначених у відзиві.
В період з 06.04.2026 року по 10.04.2026 року суддя Ганошенко С.А. перебував на курсах підвищення кваліфікації у Національній школі суддів України.
Повний текст рішення складено 13.04.2026 року
Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вислухавши учасників судового розгляду, суд виснує наступне.
Відповідно до наказу ДП «АМПУ» від 18 березня 2019 року №146-к «По особовому складу» ОСОБА_1 з 18 березня 2019 року перебуває на посаді заступника директора юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ».
Перебуваючи у трудових відносинах, позивачем заповнено особовий листок з обліку кадрів, який підписаний ОСОБА_1 , та який містить інформацію про домашню адресу ( АДРЕСА_1 ) та контактний телефон позивача ( НОМЕР_1 ), а також примітку «Працівник, який заповнює особовий листок, повинен про всі наступні зміни повідомляти за місцем роботи для внесення відповідних даних у його особову справу». 
Наказом ДП «АМПУ» від 28 лютого 2022 року № 84-к «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні» встановлено початок простою в апараті управління ДП «АМПУ» з 08. год. 30 хв. 01 березня 2022 року – до припинення або скасування воєнного стану в Україні.
17 червня 2022 року ОСОБА_1 перетнув державний кордон України та перебуває за межами України.
Накази з кадрових питань під час простою направлялись позивачу за допомогою месенджера «WhatsApp» на його особистий номер, зазначений ним у особовому листку з обліку кадрів, повідомлення отримані, про що свідчить додані відповідачем до відзиву на позовну заяву скріншоти із месенджера «WhatsApp».
Наказом ДП «АМПУ» від 30 серпня 2022 року № 220-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » з 30 серпня 2022 року припинено простій, встановлений наказом ДП «АМПУ» від 28 лютого 2022 року № 84-к та призупинено дію трудового договору, укладеного з ОСОБА_1 до відновлення можливості виконувати ним роботу, але не пізніше наступного дня після припинення або скасування воєнного стану в Україні.
Копія наказу ДП «АМПУ» від 30 серпня 2022 року №220-к направлено позивачу за допомогою месенджера «WhatsApp» на його особистий номер, зазначений ним у особовому листку з обліку кадрів, повідомлення отримано, про що свідчить додані відповідачем до відзиву на позовну заяву скріншоти із месенджера «WhatsApp».
Законність наказу ДП «АМПУ» від 30 серпня 2022 року № 220-к є предметом розгляду справи № 521/17902/23 за позовом ОСОБА_1 до ДП «АМПУ» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Як вбачається із інформації, наявної у Єдиному реєстрі судових рішень рішення у справі № 521/17902/23 щодо задоволення або відмови у задоволенні позову відсутнє.
Представництво інтересів ОСОБА_1 здійснювалось адвокатом Мамонтовим Д.О., що не заперечувалось сторонами.
Наказом ДП «АМПУ» від 14 квітня 2023 року №167-к «Про відновлення дії трудових договорів» відновлено з 01 травня 2023 року дію трудового договору, укладеного з заступником директора юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ» Кравцовим О.А.
Копія наказу ДП «АМПУ» від 14 квітня 2023 року №167-к направлено позивачу за допомогою месенджера «WhatsApp» на його особистий номер, зазначений ним у особовому листку з обліку кадрів, повідомлення отримано, про що свідчить додані відповідачем до відзиву на позовну заяву скріншоти із месенджера «WhatsApp».
Листом ДП «АМПУ» від 18 квітня 2023 року №1160/10-01-16/Вих на адресу ОСОБА_1 , яка зазначена ним в особовому листку з обліку кадрів, направлено на ознайомлення копію наказу ДП «АМПУ» від 14 квітня 2023 року №167-к «Про відновлення дії трудових договорів». 
Листом ДП «АМПУ» від 13 грудня 2023 року № 3982/10-01-16/Вих на адресу ОСОБА_1 , яка зазначена ним в особовому листку з обліку кадрів, повторно направлено копію наказу ДП «АМПУ» від 14 квітня 2023 року №167-к «Про відновлення дії трудових договорів», повідомлено про порушення ним правил внутрішнього службового розпорядку та запитано повідомлення про причини відсутності на роботі в період з 01 травня 2023 року по сьогоднішній день, фактичне місце перебування та статус (лікарняний тощо). Докази направлення відповідних листів наявні в матеріалах справи.
Листом ДП «АМПУ» від 18 грудня 2023 року №4018/10-01-16/Вих на адресу адвоката Мамонтова Д.О. направлено на ознайомлення копію наказу ДП «АМПУ» від 14 квітня 2023 року №167-к «Про відновлення дії трудових договорів» та запитано інформацію про фактичне перебування ОСОБА_1 . Відповідний лист отримано 21 грудня 2023 року.
Починаючи з 01 травня 2023 року ОСОБА_1 на робочому місці не з`являвся, що підтверджується табелями обліку використання робочого часу та відповідними актами від 31.05.2023, 30.06.2023, 31.07.2023, 31.08.2023, 29.09.2023, 31.10.2023, 30.11.2023, 31.12.2023, 31.01.2024, 29.02.2024, 29.03.2024 та 15.04.2024. Зазначене не заперечується і позивачем.
Листом від 25 травня 2023 року № 1606/10-01-16/Вих ДП «АМПУ» звернулось до ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо отримання інформації про перетин державного кордону ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 29 травня 2023 року № 23/3549-23-Вих повідомило, що запит щодо надання запитуваної у листі інформації необхідно надіслати до Адміністрації Державної прикордонної служби України.
Листом від 31 травня 2023 № 1697/10-01-16/Вих ДП «АМПУ» звернулось до Адміністрації Державної прикордонної служби України щодо отримання інформації про перетин державного кордону ОСОБА_1 .
Адміністрацією Державної прикордонної служби України листом від 02 червня 2025 року № 91-25830/18/23-Вих повідомлено про відсутність правових підстав надання запитуваної інформації з огляду на конфіденційність запитуваної інформації.
Листом від 15 червня 2023 року № 1862/10-03-10/Вих ДП «АМПУ» звернулось до відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області щодо вжиття заходів по встановленню місцезнаходження ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю зв`язку та не з`явлення його на робочому місці.
Листом відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області від 23 червня 2023 року № 60.2-вх-4328 повідомлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , але не на постійній основі. 
Листом від 10 травня 2024 року № 60.2-276 відділ поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області повідомив, що ОСОБА_1 перетнув кордон 17 червня 2022 року та на час надання відповіді не повертався.
10 травня 2024 року складено акти про те, що начальник юридичної служби та начальник служби управління персоналом апарату управління ДП «АМПУ» телефонували ОСОБА_1 за номером 0503951094, позивач на зв`язок не вийшов.
У період з 30 серпня 2022 року по 10 травня 2024 року ОСОБА_1 не повідомив ДП «АМПУ» свої нові засоби зв`язку, не направляв жодних заяв до роботодавця, про що свідчить відсутність будь-яких звернень та вимог до роботодавця у відповідний період та що не заперечується позивачем та його представником.
Службовим листом директора юридичного департаменту апарату управління від 26 грудня 2023 року №2835/10-01-01 повідомлено про відсутність на роботі ОСОБА_1 з 01 травня 2023 року та порушено питання про припинення трудового договору з заступником директора юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ» ОСОБА_1 на підставі пункту 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України.
Рапортом начальника служби управління персоналом апарату управління від 27 грудня 2023 року № 610/10-01-16-р порушено питання щодо припинення трудового договору з заступником директора юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ» ОСОБА_1 .
Наказом ДП «АМПУ» від 10 травня 2024 року № 228-к «Про звільнення» звільнено ОСОБА_1 , заступника директора юридичного департаменту апарату управління, за пунктом 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України(відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль).
Копію наказу ДП «АМПУ» від 10 травня 2024 року № 228-к та повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні направлено позивачу листом від 13 травня 2024 року № 1585/10-01-16/Вих, на адресу ОСОБА_1 , яка зазначена ним в особовому листку з обліку кадрів.
Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є трудові відносини, пов`язані із припиненням трудового договору на підставі наказу ДП «АМПУ» від 10 травня 2024 року № 228-к «Про звільнення».
Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За приписами статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.
Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.
При укладенні трудового договору на визначений строк цей строк встановлюється за погодженням сторін. Строк трудового договору може визначатись як конкретним терміном, так і часом настання певної події.
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 24 КЗпП України укладення трудового договору оформлюється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.
Особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», регулюються Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ (далі – Закон № 2136-ІХ).
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень Закону № 2136-ІХ главу ХІХ «Прикінцеві положення» Кодексу законів про працю України доповнено пунктом 2 такого змісту: «Під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
З огляду на викладене, положення Закону № 2136-ІХ, які регулюють деякі аспекти трудових відносин інакше, ніж Кодекс законів про працю України – мають пріоритетне застосування на період дії воєнного стану. Водночас, інші норми законодавства про працю, які не суперечать положенням Закону № 2136-ІХ, також можуть та/або повинні застосовуватися у відносинах між працівником та роботодавцем.
Статтею 1 Закону № 2136-ІХ передбачено, що цей Закон визначає особливості проходження державної служби, служби в органах місцевого самоврядування, особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, представництв іноземних суб`єктів господарської діяльності в Україні, а також осіб, які працюють за трудовим договором, укладеним з фізичними особами (працівники), у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
В частинах 2, 3 статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в указі Президента України про введення воєнного стану зазначаються вичерпний перелік конституційних прав і свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку з введенням воєнного стану із зазначенням строку дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Стаття 7 Закону № 2136-ІХ передбачає, що у період дії воєнного стану порядок організації діловодства з питань трудових відносин, оформлення і ведення трудових книжок та архівного зберігання відповідних документів у районах активних бойових дій визначається роботодавцем самостійно, за умови забезпечення ведення достовірного обліку виконуваної працівником роботи та обліку витрат на оплату праці; у період дії воєнного стану сторони трудового договору можуть домовитися про альтернативні способи створення, пересилання і зберігання наказів (розпоряджень) роботодавця, повідомлень та інших документів з питань трудових відносин та про будь-який інший доступний спосіб електронної комунікації, який обрано за згодою між роботодавцем та працівником.
Частиною першою статті 13 Закону № 2136-ІХ визначено, що призупинення дії трудового договору – це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. 
Призупинення дії трудового договору може здійснюватися за ініціативи однієї із сторін на строк не більше ніж період дії воєнного стану. У разі прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану роботодавець повинен за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору повідомити працівника про необхідність стати до роботи.
Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин.
Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади.
Згідно з частиною 2 статті 13 Закону № 2136-ІХ призупинення дії трудового договору оформлюється наказом (розпорядженням), в якому, зокрема, зазначається інформація про причини призупинення, у тому числі про неможливість обох сторін виконувати свої обов`язки та спосіб обміну інформацією, строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору.
Як встановлено судом, наказом ДП «АМПУ» від 30 серпня 2022 року № 220-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 » з позивачем призупинено дію трудового договору, що наразі оспорюється ним та є предметом розгляду судової справи № 521/17902/23.
Разом із цим, наказом ДП «АМПУ» від 14 квітня 2023 року №167-к «Про відновлення дії трудових договорів» відновлено з 01 травня 2023 року дію трудового договору, укладеного з позивачем.
Копія наказу ДП «АМПУ» від 14 квітня 2023 року №167-к направлено позивачу за допомогою месенджера «WhatsApp», а також листами ДП «АМПУ» від 18 квітня 2023 року №1160/10-01-16/Вих, від 13 грудня 2023 року № 3982/10-01-16/Вих на адресу ОСОБА_1 та листом від 18 грудня 2023 року №4018/10-01-16/Вих на адресу адвоката позивача Мамонтова Д.О. 
Положення Закону № 2136-IX,який є спеціальним законом по відношенню до інших законів, які регулюють трудові правовідносини, а отже, керуючись принципом lex specialis derogat generali, має перевагу над загальними законами, надає роботодавцю право прийняти рішення щодо скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану та не містить обмеження підстав та умов. При цьому, частина друга статті 13 Закону № 2136-IXзазначає про можливість прийняття рішення про скасування призупинення дії трудового договору, що не вимагає скасування саме наказу про призупинення, а застосування терміну «відновлення дії» є тотожнім за логічним змістом скасуванню призупинення дії.
Отже, наказ відповідача про відновлення дії трудового договору з позивачем відповідає вимогам Закону № 2136-IX. 
Відповідачем також були дотримані передбачені статтями 7, 13 Закон № 2136-IX порядок та строки повідомлення працівника про необхідність стати до роботи. Так, наказ про відновлення дії трудового договору та необхідність приступити до роботи направлено позивачу 18 квітня 2023 року, тобто за 10 календарних днів до відновлення дії трудового договору, електронною комунікацію за допомогою месенджера «WhatsApp».
Обмін повідомленнями та документами саме в такий спосіб за допомогою месенджера «WhatsApp» було обрано сторонами за їх взаємною згодою та відбувалось між сторонами протягом всього часу з початку введення простою в апараті управління ДП «АМПУ». 
З наданих відповідачем скріншотів повідомлень месенджера «WhatsApp» встановлено, що позивачем велась переписка у період простою щодо отримання наказів з кадрових питань, направлявся наказ ДП «АМПУ» від 14 квітня 2023 року №167-к.
Крім того, позивачем не надано жодних доказів та не зазначено жодних обставин, які б свідчили, що після отримання ним копії наказу ДП «АМПУ» від 14 квітня 2023 року №167-к про необхідність стати до роботи з 01 травня 2023 року ним здійснювались спроби повідомити відповідача про його наміри та наявність причин, які перешкоджали б йому прибуттю до місця роботи. 
З 30 серпня 2022 року по 10 травня 2024 року ОСОБА_1 не виходив на зв`язок з представниками ДП «АМПУ», тому узгодити будь-які інші альтернативні способи створення, пересилання та зберігання наказів у роботодавця не було можливості. При цьому, ОСОБА_1 також не повідомив, про актуальну адресу для листування, спосіб направлення йому документів тощо.
Підстави припинення трудового договору зазначені у статті 36 КЗпП України.
Із набранням чинності 19 липня 2022 року Закону № 2352-IX, серед іншого, частину першу статті 36 КЗпП України було доповнено пунктами 8-1, 8-2 і 8-3.
Згідно з пунктом 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є відсутність працівника на роботі та інформації про причини такої відсутності понад чотири місяці поспіль.
Підставу для припинення трудового договору (пункт 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України) не слід ототожнювати зі звільненням у зв`язку з прогулом (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).
Для припинення дії трудового договору за відповідною підставою мають бути одночасно дотримані дві обов`язкові умови: 1) фактична відсутність працівника на робочому місці понад чотири місяці поспіль; 2) відсутність інформації у роботодавця про причини такої відсутності понад чотири місяці підряд (при цьому не має значення поважність чи неповажність причин такої відсутності). 
Звільнення позивача відбулось 10 травня 2024 року у відповідності до наказу ДП «АМПУ» від 10 травня 2024 року № 228-к «Про звільнення» за пунктом 8-3 частини першої статті 36 КЗпП України.
ОСОБА_1 з 01 травня 2023 року був відсутній на роботі та не надавав роботодавцю інформацію про причини такої відсутності. Позивач не заперечував факт його відсутності на робочому місці протягом вказаного періоду.
Матеріали справи не містять доказів, що у зазначений період часу позивач звертався до роботодавця із будь-якими заявами, повідомленнями, листами щодо відсутності на робочому місці та про причини такої відсутності. Жодної комунікації між позивачем та відповідачем в період відсутності позивача на робочому місці в період, встановлений судом, не встановлено та позивачем не підтверджено.
Суд не приймає доводи Позивача про те, що у відповідача була інформація про причини відсутності ОСОБА_1 з огляду на наявний судовий спір щодо оскарження наказу ДП «АМПУ» від 30 серпня 2022 року № 220-к «Про припинення простою та призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 », оскільки Позивач був достеменно обізнаний про наказ ДП «АМПУ» від 14 квітня 2023 року №167-к та необхідність виходу на роботу, проте, знаходячись за межами України, не повідомив роботодавця про своє поточне місцезнаходження, засоби зв`язку, причини такої відсутності. 
При цьому, суд вважає доведеними фактичну відсутність ОСОБА_1 на робочому місці понад 4 місяці поспіль (з 01 травня 2023 року по 10 травня 2024 року) та відсутність у ДП «АМПУ» інформації про причини такої відсутності ОСОБА_1 , беручи до уваги вжиття відповідачем всіх можливих заходів для встановлення зв`язку із працівником та з`ясування причин його відсутності на робочому місці. Позивачем наступне спростоване не було.
Трудовий договір являється двосторонньою угодою, який покладає обов`язки і на працівника.
Так, у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.
Реалізуючи права і виконуючи обов`язки, суб`єкти трудових правовідносин зобов`язані утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди працівнику, роботодавцю, довкіллю або державі. Не допускаються дії працівника чи роботодавця, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Під зловживанням трудовим правом для сторін трудових відносин варто розуміти особливу недобросовісну поведінку, пов`язану з навмисним створенням для працівника та (або) роботодавця ситуації правової невизначеності за межами права, з порушенням принципів справедливості, добросовісності та розумності.
Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізаціі? своі?х прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотримании? розумнии? баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великоі? Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, постанова Великоі? Палати Верховного Суду від 26.10.2022, справа№ 905/857/19). 
Суд враховує, що починаючи з 01 травня 2023 року позивач, за умови добросовісності його дій, міг усвідомлювати, що він не з`являється на роботі, не виконує свої посадові обов`язки та не отримує заробітну плату. У зазначений період часу, знаходячись за межами України, не повідомив роботодавця про своє поточне місцезнаходження, за якою останній мав би змогу надіслати відповідні та подальші накази, не вжив заходів щодо отримання оригіналів цих наказів, він не зверталася до роботодавця із будь-якими заявами, зокрема про надання відпусток, зміну умов праці та ін. Суд вважає, що відповідачем вжито всіх заходів щодо інформування позивача щодо стану трудових відносин з ним, але останній ухилявся від таких дій.
Натомість, КЗпП України не визначено обов`язку роботодавця вчиняти дії, направлені на розшук працівника, який не з`являться на роботі, а лише переконатися у фактичній відсутності працівника на робочому місці понад 4 місяці поспіль та відсутності інформації про причини такої відсутності понад 4 місяці поспіль.
При цьому, ДП «АМПУ» вжито всіх можливих заходів для встановлення зв`язку із працівником та з`ясування причин його відсутності на робочому місці.
Поведінка позивача як працівника, який має дотримуватися норм та принципів трудового законодавства, у даному випадку з огляду на обставини справи не можна вважати добросовісною.
При оцінці законності підстав звільнення позивача суд також враховує, що позивач займав посаду заступника директора юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ».
Відповідно до статті 1 Закону України «Про морські порти України» адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об`єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).
Статтею 15 Закону України «Про морські порти України» встановлено, що Адміністрація морських портів України утворюється з метою, зокрема утримання та забезпечення ефективного використання державного майна, переданого їй в господарське відання, у тому числі модернізації, ремонту, реконструкції та будівництва гідротехнічних споруд, інших об`єктів портової інфраструктури, розташованих у межах території та акваторії морського порту; надання послуг суднам на підходах і безпосередньо в акваторії морського порту для їх безпечного судноплавства, маневрування та стоянки; організації та забезпечення безпечної експлуатації об`єктів портової інфраструктури державної власності, у тому числі гідротехнічних споруд, систем забезпечення безпеки мореплавства, розташованих у межах території та акваторії морського порту; організації та забезпечення безпеки мореплавства; справляння та цільового використання портових зборів у морських портах.
ДП «АМПУ» внесене у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83 до переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави.
Тобто, ДП «АМПУ» відноситься до підприємств стратегічне значення для економіки і безпеки держави, є підприємством критичної інфраструктури, та у період дії воєнного стану здійснює свої функції. 
Належне функціонування критично важливого для держави об`єкта має забезпечуватися у тому числі і належним виконанням працівниками трудових обов`язків. 
Відсутність позивача на робочому місці понад один рік, не зазначення поважних причин такої відсутності, не виявлення зацікавленості у виконанні покладених на нього функцій, ігнорування намагань роботодавця щодо комунікації та сам факт перебування за кордоном понад чотири роки, свідчать про відсутність у ОСОБА_1 наміру мати трудові відносини з відповідачем та безпосередньо виконувати покладену на нього трудову функцію у період дії воєнного стану в Україні. 
З урахуванням викладеного, та враховуючи, що позивачем не надано суду об`єктивних доказів переконливого характеру про незаконність наказу про припинення дії трудового договору та порушення ним прав позивача, суд приходить до висновку, що наказ ДП «АМПУ» від 10 травня 2024 року № 228-к «Про звільнення» виданий до вимог чинного законодавства.
Щодо вимоги позивача про стягнення з Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, за період з 13 травня 2024 року (дня звільнення) до дня поновлення на роботі з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, то суд зазначає наступне.
Звертаючись до суду із даною позовною вимогою, позивач посилався на вимоги частини другої статті 235 КЗпП України.
Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
З урахуванням того, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача про визнання незаконним незаконним та скасування наказу ДП «АМПУ» від 10 травня 2024 року № 228-к «Про звільнення», а також вимоги про поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника директора юридичного департаменту апарату управління ДП «АМПУ», то не підлягає задоволенню і позовна вимога про стягнення із відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки є похідною від попередньої вимоги. 
Щодо вимог позивача в частині стягнення моральної шкоди суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; приниженні честі, гідності, а також ділової репутації.
Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Як роз`яснено у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості.
Позивачем не подано суду жодного доказу на підтвердження понесених ним моральних переживань внаслідок припинення дії трудового договору.
Суд вважає, що вимога про відшкодування моральної шкоди, яка є похідною вимогою від вимоги про визнання незаконним та скасування наказу ДП «АМПУ» від 10травня 2024 року № 228-к «Про звільнення», а тому не підлягає задоволенню.
Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За правилами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно вимог статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
В силу вимог частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стосовно усіх інших доводів учасників справи суд враховує усталену практику Європейського Суду, відповідно до якої у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. При цьому, хоча п. 1 ст. 6 Конвенції і зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 р. у справі "Серявін проти України")
У справах "Трофимчук проти України" (рішення від 28.10.2010 р.), "Проніна проти України" (рішення від 18.07.2006 р.), Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З урахуванням викладеного вище суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача у зв`язку із їх необґрунтованістю.
Керуючись ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», КЗпП України, ст.ст. 15, 16, 22, 23 ЦК України, ст.ст. 2, 3, 4, 5, 12-13, 76-82, 89, 141, 213, 259, 263-265 ЦПК України, суд, 
УХВАЛИВ:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди– відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено та підписано суддею 13.04.2026 року. 

Суддя ГАНОШЕНКО С.А