ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

16 квітня 2026 року  м. Чернівці  Справа № 727/1734/26

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Лисака І.Н.,
суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,
за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,
особа, яка подала скаргу/стягувач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс», 
боржники: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
заінтересована особа: державний виконавець Першого відділу ДВС у м. Чернівці Івано-Франківського МУ МЮУ Марко Валерій Мірчевич,

при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 березня 2026 року, постановлену під головуванням судді Танасійчук Н.М.,

ВСТАНОВИВ:
У лютому 2026 року ТОВ «Він Фінанс» подало скаргу до суду на дії державного виконавця Першого відділу ДВС у м. Чернівці Марко В.М., в якій просило скасувати постанови про закінчення виконавчих проваджень №61799027 та №61798851 від 20.01.2026 року. 
Вимоги обґрунтовувало тим, що на виконанні у Першого відділу ДВС у м. Чернівці перебували виконавчі листи, видані 13.07.2011 року у справі №2-89/11 за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості в солідарному порядку за кредитним договором №11401246000 від 03 жовтня 2008 в сумі 59145,85 дол. США, що еквівалентно за курсом НБУ 467 885,07 грн, а також неустойку в сумі 500 грн, пеню в сумі 25 367,47 грн, а всього стягнути 493 752,54 грн, які перерахувати на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 , МФО 351005, код ЄДРПОУ 09807750 ПАТ «УкрСиббанк». Наведене свідчить про те, що з боржника на користь стягувача було стягнено заборгованість саме в іноземній валюті, а визначення судом еквіваленту суми боргу згідно курсу національної валюти України не впливає на характер грошового зобов`язання боржника, як такого, що виражено в іноземній валюті.

Провадження №22-ц/822/681/26  

Після повернення стягувану грошових коштів у сумі 454 330,03 грн, еквіваленту боргу, вираженого в іноземній валюті станом на дату ухвалення рішення суду - 02.03.2011 року згідно з офіційним курсом НБУ, державний виконавець вважав, що рішення суду виконано повністю й існують правові підстави для закінчення виконавчого провадження, однак стягувач вважає, що виконавцем порушено вимоги частини 3 статті 49 ЗУ «Про виконавче провадження», а сплата зазначених вище коштів не підтверджує факт повного виконання судового рішення.
Вказує, що у січні ТОВ «Він Фінанс» зверталося в позасудовий спосіб до виконавчої служби щодо скасування зазначених постанов, однак така заява була проігнорована, а тому з посиланням на норми права, що регулюють спірні правовідносини, просило скаргу задовольнити. 
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 березня 2026 року скаргу задоволено. Скасовано постанови про закінчення виконавчого провадження від 20.01.2026 року у виконавчому провадженні №61799027 та №61798851, що винесені державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Марко В.М.
Не погоджуючись із ухвалою суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 оскаржили її, подавши апеляційну скаргу безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі апелянти зазначають, що таке рішення є незаконним та необґрунтованим, судом неправильно досліджено й оцінено докази, просить його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволенні скарги.
Мотиви апеляційної скарги обґрунтовані тим, що підставою для подання скарги стало нібито не повне виконання рішення суду, однак суд першої інстанції не витребував довідку про стан заборгованості, не дослідив рух коштів у межах виконавчих проваджень та не встановив всі суми, отримані стягувачем.
Апелянти вважають за необхідне звернути увагу суду апеляційної інстанції на обставини, які свідчать про ознаки недобросовісної поведінки ТОВ «Він Фінанс», оскільки з матеріалів справи вбачається, що 13.09.2025 року ТОВ «Він Фінанс» відступило права за іпотечним договором, який забезпечував виконання зобов`язань за кредитним договором №11401246000 від 03.10.2008 року, на користь ТОВ «Престиж Хаус Плюс».
Звертають увагу й на те, що 12.01.2026 року у межах спірних виконавчих проваджень ТОВ «Він Фінанс» отримало грошові кошти від солідарного боржника ОСОБА_2 , хоча на той момент, за доводами апелянтів, скаржник уже не був належним кредитором у матеріальному зобов`язанні, оскільки відступив права, пов`язані з іпотечним забезпеченням та основною вимогою.
За таких обставин звернення ТОВ «Він Фінанс» до суду зі скаргою на дії державного виконавця фактично спрямоване на отримання подальшої майнової вигоди після вибуття із зобов`язання як кредитора, що суперечить загальним засадам добросовісності цивільних правовідносин, на підставі наведеного просять також винести окрему ухвалу на скаржника.
У відзиві ТОВ «Він Фінанс» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду без змін, наводить свої заперечення щодо обґрунтувань апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які прийняли участь у розгляді справи, дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла таких висновків.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.367 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Постановляючи ухвалу про задоволення скарги ТОВ «Він Фінасн» суд першої інстанції вказав, що з матеріалів справи убачається, що ухвалюючи рішення у справі Шевченківський районний суд м. Чернівці визначив суму боргу в іноземній валюті з її відображенням в еквіваленті у гривні за офіційним курсом НБУ станом на день ухвалення.
Тобто, визначаючи характер грошового зобов`язання, судом було визначено стягнення з боржника суми саме в іноземній валюті, що на момент ухвалення рішення суду становило визначений за офіційним курсом НБУ еквівалент у національній валюті України. Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця.
У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням.
Таким чином суд вважав, що державним виконавцем були вчинені не всі виконавчі дії, необхідні для належного виконання рішення. Оскаржувані постанови про закінчення виконавчого провадження є необґрунтованими та підлягають скасуванню.
Колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена при правильних висновках за встановлених обставин справи, отже вимогам закону відповідає, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 02.03.2011 року рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці у справі №2-89/11 позов ПАТ «УкрСиббанк» задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором в сумі 59 145,85 дол.США, що еквівалентно за курсом НБУ 467 885,07 грн, а також неустойку в сумі 500 грн, пеню в сумі 25 367,47 грн, а всього 493 752,54 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №11401246000 від 03.10.2008 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме двох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 52,0 м.кв, що належить на праві власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ «УкрСиббанк» з наданням ПАТ «УкрСиббанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу квартири. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
У зазначеному рішенні, крім іншого, встановлено, що згідно договору кредиту №11401246000 від 03.10.2008 року ОСОБА_1 отримав кредит у сумі 46000 дол. США з відсотками за користування кредитом у розмірі 16,00% річних з кінцевим терміном погашення 02.10.2015 року. Зобов`язання за вказаним кредитним договором забезпечені договором поруки №232076 від 03.10.2008 року, укладеного з ОСОБА_2 , договір поруки №232647 від 03.10.2008 року укладеного з ОСОБА_3 (а.с.4-5).
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20.09.2018 року заяву ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» про заміну сторони виконавчого провадження задоволено. Замінено сторону (стягувача) з виконання виконавчих листів, виданих Шевченківським районним судом міста Чернівці по справі №2-89/11, з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника - ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», ідентифікаційний код 38750239, місцезнаходження; 04112, місто Київ, вул. Авіаконструктора Ігоря Сікорського, буд. 8, поверх 6, оф. 32 (а.с.6-7).
Зазначені судові рішення набрали законної сили, відомостей про їх оскарження чи скасування матеріали справи не містять.
Шевченківським районним судом м. Чернівці 13 липня 2011 року видано два виконавчі листи, щодо виконання рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02.03.2011 року у справі №2-89/11 (а.с.8-9).
З копії наказу №55-к від 25.07.2024 року ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» змінило назву на ТОВ «Він Фінанс» (а.с.18).
Згідно копії платіжної інструкції №147 від 12.01.2026 року ОСОБА_2 сплатило ТОВ «Він Фінанс» 454 330,03 грн, призначення платежу: борг згідно ВД №2-89/2011, ВП №61799027/8 (а.с.10).
20.01.2026 року старшим державним виконавцем Першого відділу ДВС у м. Чернівці Івано-Франківського МУ МЮУ Марко В.М. винесено постанови про закінчення виконавчих проваджень №61799027 щодо боржника ОСОБА_2 та №61798851 щодо боржника ОСОБА_1 (а.с.11-12).
З розпорядження №61799027 вбачається, що грошові кошти у сумі 100 000 грн (05.01.2026 року), у сумі 145 000 грн (06.01.2026 року), 140 000 грн (07.01.2026 року), 105 400 грн (08.01.2026 року), 9345,19 грн (11.01.2026 року) надійшли на рахунок з обліку депозитних сум при примусовому виконанні виконавчого документа 2-89/2011, виданого 13.07.2011 року, вказані кошти у розмірі 454 330,03 грн слід перерахувати на користь ТОВ «Він Фінанс» (а.с.67). 
Відомостей щодо сплати інших сум в рахунок виконання зобов`язання за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02.03.2011 року матеріали цієї справи не містять.
Згідно з частинами першою та другою статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд.
Частиною першою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби органи державної виконавчої служби дозволяли, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням пункту 1 статті 1 Першого протоколу. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції.
Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження» примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до положень пункту 9 частини 1 статті 39 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
За приписами статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними в постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 вересня 2020 року у справі № 916/4693/15.
Таким чином, у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини 3 статті 533 ЦК України.
У частині 3 статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
При цьому правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.
Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 49 ЗУ «Про виконавче провадження».
Так, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом (пункт 1 частини 2 статті 18 ЗУ «Про виконавче провадження»).
Виконавче провадження підлягає закінченню, зокрема у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом (пункт 9 частини 1 статті 39 ЗУ «Про виконавче провадження»).
Відповідно до положень частини 3 статті 49 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує такі кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби, а приватний виконавець - на відповідний рахунок приватного виконавця.
У разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом НБУ не вважається належним виконанням (Див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №761/12665/14-ц, від 09 листопада 2021 року у справі №320/5115/17).
Зазначені обставини справи та норми матеріального права свідчать про те, що належним виконанням рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 02.03.2011 року у справі №2-89/11 є, крім іншого, стягнення суми в іноземній валюті за курсом валюти на дату платежу у розмірі 59145,85 дол.США, а у випадку виконання рішення частинами - за курсом валюти на дату кожного з платежів.
За таких підстав, зазначення державним виконавцем про фактичне повне виконання рішення та прийняття за виконання такого за платіжною інструкцією №147 від 12.01.2026 року суми у розмірі 454 330,03 грн не є належним та повним виконанням рішення суду, в якому заборгованість визначена в іноземній валюті, що виконавцем не враховано.
Отже, державний виконавець прийшов до помилкового висновку, що виконання зобов`язання у гривнях є правильним, та про закінчення виконавчих проваджень на підставі пункту 9 частини 1 статті 39 ЗУ «Про виконавче провадження».
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що постановами від 20.01.2026 року у виконавчих провадженнях №61799027 та №61798851, які винесені державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Марко В.М. закінчено наведені виконавчі провадження, без фактичного виконання в повному обсязі рішення суду згідно із виконавчими документами, а тому такі є незаконними та підлягали скасуванню.
Що стосується аргументів апеляційної скарги з посиланням на письмові докази, у залучені яких на підставі ч.3 ст.367 ЦПК України судом апеляційної інстанції було відмовлено через відсутність виключних обставин, що не залежали від волі учасника справи, для подання їх у передбачений строк суду першої інстанції, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що боржники не позбавлені можливості після відновлення виконавчого провадження звернутися з клопотанням до виконавчої служби для врахування таких при встановлені розміру невиконаних зобов`язань.
Щодо доводів з приводу неналежного стягувача, то матеріали справи та постанови про закінчення виконавчих проваджень вказують на те, що стягувачем за ухвалою суду від 20.09.2018 року є ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», ТОВ «Він Фінанс», що є одним і тим самим товариством, а тому наведені доводи є безпідставними й не підтверджені належними й допустимими доказами.
Що стосується доводів апелянтів з приводу винесення окремої ухвали стосовно стягувача, то колегія суддів зазначає наступне.
За приписами частини 1 статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.
Отже, окрема ухвала має на меті усунення виявлених у процесі розгляду цивільного позову/скарги порушень закону та є підставою для розгляду питання щодо відповідальності винних осіб, вона може стосуватись будь-якого суб`єкта, зокрема й того, який не бере участь у справі.
Таким чином, окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення. Окрема ухвала є формою профілактичного впливу судів на правопорушників.
Необхідність її винесення зумовлена завданнями адміністративного судочинства Ї захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень органів державної влади, місцевого самоврядування, їхніх посадових, службових осіб у процесі здійснення ними управлінських функцій.
За цих обставин слід зазначити, що суд має право, а не зобов`язаний постановити окрему ухвалу. Проте, враховуючи особливий статус суду в системі органів, що забезпечують правовий порядок, суд зобов`язаний реагувати на випадки очевидних, умисних або системних порушень закону.
Підставою для окремої ухвали є виявлення порушення закону і встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню порушення. Відтак, окрема ухвала може бути постановлена лише у разі, якщо під час саме судового розгляду конкретної справи встановлено певне правопорушення. Юридична кваліфікація правопорушення судом не здійснюється. Водночас суд може в окремій ухвалі зазначити, елементи якого складу правопорушення слід перевірити (службова недбалість, зловживання владою тощо).
Аналізуючи викладене, обов`язковими умовами для винесення окремої ухвали є порушення закону чи іншого нормативно-правового акту із чітким зазначенням такої норми та обґрунтування у чому саме полягає таке порушення.
Оскільки під час перегляду ухвали суду першої інстанції в апеляційному порядку не виявлено порушень, крім іншого, недобросовісної поведінки стягувача, підстав для винесення окремої ухвали.
Наведені в апеляційній скарзі мотиви були предметом дослідження в суді першої інстанції в якості вимог заявника із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням та посилання, які містяться в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 05 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду.

Суддя-доповідач    І.Н. Лисак

Судді:     І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк