ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" квітня 2026 р. Справа № 910/8832/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Алданової С.О.
суддів: Шапрана В.В. 
Корсака В.А. 

секретар судового засідання Сергієнко-Колодій В.В.,
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання, 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Укрнафта” 
на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2025 
та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2025
у справі № 910/8832/25 (суддя Нечай О.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю будівельно-монтажного управління “Енергоюжспецстрой” 
до Акціонерного товариства “Укрнафта” 
про стягнення коштів, 
ВСТАНОВИВ: 
Товариство з обмеженою відповідальністю будівельно-монтажне управління “Енергоюжспецстрой” (далі – позивач; ТОВ будівельно-монтажне управління “Енергоюжспецстрой”; Товариство) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства “Укрнафта” (надалі – відповідач; ПАТ “Укрнафта”) про стягнення 5 093 852,07 грн, з яких 5 039 453,58 грн заборгованості, 40 315,63 грн інфляційних втрат та 14 082,86 грн 3% річних. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором підряду № 13/2028-Р від 31.05.2024.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.10.2025 позов задоволено. Стягнуто з АТ “Укрнафта” на користь ТОВ будівельно-монтажного управління “Енергоюжспецстрой” заборгованість – 5 039 453 (п`ять мільйонів тридцять дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят три) грн 58 коп., інфляційні втрати – 40 315 (сорок тисяч триста п`ятнадцять) грн 63 коп., 3% річних – 14 082 (чотирнадцять тисяч вісімдесят дві) грн 86 коп. та витрати по сплаті судового збору - 61 126 (шістдесят одна тисяча сто двадцять шість) грн 23 коп.
За висновками місцевого господарського суду, 08.05.2025 сторонами без зауважень підписано Акт приймання виконаних будівельних робіт за травень 2025 року за формою КБ-2в та Довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за формою КБ-3 на суму 5 039 453,58 грн, а тому обґрунтованими та доведеними є вимоги позивача про стягнення з відповідача боргу за договором у розмірі 5 039 453,58 грн.
Також судом першої інстанції, на підставі ст.ст. 625 ЦК України, зазначено про вмотивованість позовних вимог про стягнення на його користь з відповідача 3% річних та втрат від інфляції.
Також додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 заяву ТОВ будівельно-монтажного управління “Енергоюжспецстрой” про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/8832/25 задоволено. Стягнуто з АТ “Укрнафта” на користь ТОВ будівельно-монтажного управління “Енергоюжспецстрой” витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.
Суд І-ої інстанції виснувався, що з огляду на предмет позову, характер спірних правовідносин, складність справи, заперечення відповідача, а також обсяг та зміст наданих адвокатом послуг, зважаючи, що позов було задоволено, - заявлені витрати на професійну правничу допомогу є обґрунтованими та підлягають відшкодуванню позивачеві в сумі 50 000,00 грн.
Не погоджуючись із прийнятими рішеннями, АТ “Укрнафта” звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/8832/25 та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржувані рішення є незаконними та необґрунтованими, прийнятими з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також прийняті за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, неправильного дослідження та надання оцінки доказам, не відповідності висновків фактичним обставинам справи.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції залишив без оцінки той факт, що сторонами договору не вносились зміни до договору в частині змін щодо твердого кошторису, тобто не укладався додатковий правочин щодо цього, а відтак зазначена сума вартості робіт в розмірі 5 039 453,58 грн не свідчить про факт їх виконання позивачем у відповідності до умов договору зокрема й на суму 5 471 615,56 грн з ПДВ.
Як наслідок, згідно позиції відповідача, позовна вимога про стягнення 5 039 453,58 грн є передчасною та такою, що не відповідає договірним зобов`язанням сторін по договору.
Окремо відповідач акцентував, що спір у цій справі є спором про стягнення грошових коштів за виконані роботи щодо реконструкції водопроводу. Тобто спором, що в розумінні ГПК України виник з приводу нерухомого майна, а відтак, на нього поширюються правила виключної підсудності, передбачені ч. 3 ст. 30 ГПК України і розглядатись він має господарським судом за місцезнаходженням нерухомого майна.
Щодо додаткового рішення скаржник вказав, що фіксовані втрати в розмірі 50 000,00 грн на правову допомогу, які стягнув місцевий господарський суд з відповідача не відповідають розумній необхідності судових витрат для цієї справи, оскільки не відповідають часу, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець, тривалості розгляду і складності справи, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю та тривалістю судових засідань.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.10.2025, апеляційна скарга в справі № 910/8832/25 передана на розгляд колегії суддів у складі: Алданова С.О. (головуючий), Євсіков О.О., Корсак В.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.12.2025 заяву судді Євсікова О.О. про самовідвід від розгляду справи №910/8832/25 за апеляційною скаргою АТ “Укрнафта” на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/8832/25 задоволено. Відведено суддю Північного апеляційного господарського суду Євсікова О.О. від розгляду справи № 910/8832/25. 
Розпорядженням Північного апеляційного господарського суду № 09.1-08/2644/25 від 12.12.2025 призначено повторний автоматизований розподіл.
Витягом з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.12.2025 справу № 910/8832/25 передано на розгляд колегії суддів: головуючий суддя: Алданова С.О., судді: Шапран В.В., Корсак В.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 23.12.2025 прийнято до провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Укрнафта” на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/8832/25 у складі колегії суддів Північного апеляційного господарського суду: головуючий суддя – Алданова С.О., судді: Шапран В.В., Корсак В.А. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства “Укрнафта” на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/8832/25. Розгляд апеляційної скарги Акціонерного товариства “Укрнафта” на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/8832/25 призначено на 12.02.2026.
На адресу апеляційного господарського суду від ТОВ будівельно-монтажне управління “Енергоюжспецстрой” надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. За твердженнями Товариства, відповідачем підписано акт приймання виконаних будівельних робіт за травень 2025 року за формою КБ-2в та довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за формою КБ-3, де зазначено весь перелік обсягу робіт за договором, що був виконаний на об`єкті, а тому відповідач відповідно погодився про зменшення кошторису.
Товариство також вказало, що трубопровід відповідає ознакам рухомого майна, що встановлені ч. 3 ст. 181 ЦК України та не відповідає ознакам нерухомого майна, що встановлені ч. 1 ст. 181 ЦК України, адже трубопровід можливо перемістити без його знецінення та зміни цільового призначення. Тобто, як вважає позивач, спір між сторонами стосується оплати робіт, тобто зобов`язання, а не з приводу речового права на відповідний об`єкт (трубопровід). Тим самим, відповідач помилково вважає трубопровід об`єктом нерухомого майна, а отже правила виключної підсудності, передбачені ч. 3 ст. 30 ГПК України не застосовуються. Натомість застосуванню підлягають правила загальної підсудності, визначені ч. 1 ст. 27 ГПК України (позов подається за місцезнаходженням відповідача (м. Київ) до Господарського суду м. Києва).
Окремо ТОВ будівельно-монтажне управління “Енергоюжспецстрой” наголосило, що первинними документами підтверджено, що позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн, що у відповідності до критеріїв співмірності, доцільності та пропорційності були стягнути з відповідача – особи, що допускає по сьогоднішній день порушення прав Позивача на оплату виконаних робіт за договором підряду.
У судовому засіданні 12.02.2026 оголошено перерву до 06.04.2026.
Представник апелянта в судовому засіданні 06.04.2026 вимоги апеляційної скарги підтримав та просив апеляційну скаргу задовольнити в повному обсязі.
У судовому засіданні представник позивача проти вимог апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, а оскаржуване рішення залишити без змін. 
Відповідно до статті 269, частини 1 статті 270 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених при перегляді справ в порядку апеляційного провадження.
Розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, 31.05.2024 між Публічним акціонерним товариством "Укpнaфта" (далі – замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю будівельно-монтажним управлінням "Енергоюжспецстрой" (надалі – підрядник) було укладено договір підряду № 13/2028-Р (скорочено – Договір).
Відповідно до п.п. 1.1, 1.2 Договору підрядник зобов`язується на свій ризик виконати вказані в пункті 1.2 договору роботи за завданням замовника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити ці роботи на умовах, визначених даним договором. Найменування робіт: "Капітальний ремонт нагнітального колектору КНС-7 - ВРБ-8 (інв. № 47026) ц.ВНіГ№ 1 НГВУ “Долинанафтогаз” Долинської ТГ Калуського району Івано-Франківської області (код 45220000-5 за ДК 021:2015, Інженерні та будівельні роботи)".
Згідно з п. 2.1 Договору загальна вартість робіт по цьому договору становить 4 559 679,63 грн, крім того ПДВ 911 935,93 грн, всього з ПДВ 5 471 615,56 грн.
Пунктом 2.6 Договору визначено умови оплати:
- авансовий платіж 50% здійснюється протягом 30 календарних днів з дати отримання від виконавця рахунку та банківської гарантії повернення авансового платежу у розмірі, що покриває суму авансового платежу; 
- остаточний розрахунок здійснюється по факту виконаних робіт протягом 30 календарних днів з дати підписання сторонами акта приймання виконаних будівельних робіт.
Відповідно до п.п. 2.7, 2.8 Договору банківська гарантія повернення авансового платежу надається замовнику підрядником протягом 10 робочих днів з моменту підписання договору. Банківська гарантія повернення авансового платежу має відповідати вимогам, зазначеним у Додатку №2 до договору, з урахуванням вимог до банківських установ (гарантів).
Згідно з п. 3.1 Договору строк виконання робіт становить 150 календарних днів з дати початку робіт та закінчується датою підписання кінцевого Акту приймання виконаних будівельних робіт (№ КБ-2В). Початок робіт оформляється двостороннім Актом про початок виконання робіт, складеним між замовником та підрядником. Акт про початок виконання робіт підписується замовником та підрядником не пізніше 30 календарних днів з дати підписання договору.
04.07.2024 відповідачем було сплачено на користь позивача авансовий платіж у розмірі 2 735 807,78 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № 38328УГ24.
08.05.2025 сторонами без зауважень підписано Акт приймання виконаних будівельних робіт за травень 2025 року за формою КБ-2в та Довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за формою КБ-3 на суму 5 039 453,58 грн.
15.05.2025 позивачем було повернуто відповідачу авансовий платіж у розмірі 2 735 807,78 грн, що підтверджується меморіальним ордером № 8.
07.06.2025 позивач направив на адресу відповідача вимогу про сплату заборгованості за № ТОВБМУВИХ-891-03-06-25 від 05.06.2025.
З огляду на те, що відповідач не здійснив оплату виконаних робіт, позивач звернувся до господарського суду з відповідним позовом та просив стягнути з відповідача 5 039 453,58 грн заборгованості, 40 315,63 грн інфляційних втрат та 14 082,86 грн 3% річних. 
Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначав, що надані позивачем документи зі сторони відповідача підписані Павлюком М.В., без надання позивачем документів на підтвердження повноважень цієї особи на підписання такого роду документів, що унеможливлює встановлення наявності права в Павлюка М. В. на підписання від імені відповідача Акта та Довідки. 
Приймаючи до уваги фактичні обставини справи, колегія суддів зазначає наступне.
Щодо основного рішення
Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки; підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
За ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У силу ст.ст. 526, 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов Договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов`язання не допускається; договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 ЦК України).
Згідно ст.ст. 598, 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Укладений сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 ЦК України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків та за своєю правовою природою є договором будівельного підряду, який підпадає під правове регулювання Глави 61 ЦК України.
За приписами ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Положеннями статті 875 ЦК України встановлено, що за договором будівельного підряду підрядник зобов`язується збудувати і здати у встановлений строк об`єкт або виконати інші будівельні роботи відповідно до проектно-кошторисної документації, а замовник зобов`язується надати підрядникові будівельний майданчик (фронт робіт), передати затверджену проектно-кошторисну документацію, якщо цей обов`язок не покладається на підрядника, прийняти об`єкт або закінчені будівельні роботи та оплатити їх.
Договір будівельного підряду укладається на проведення нового будівництва, капітального ремонту, реконструкції (технічного переоснащення) підприємств, будівель (зокрема житлових будинків), споруд, виконання монтажних, пусконалагоджувальних та інших робіт, нерозривно пов`язаних з місцезнаходженням об`єкта.
До договору будівельного підряду застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено законом.
Частинами 1, 2 статті 837 ЦК України визначено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.
Частиною першою статті 846 ЦК України передбачено, що строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду.
Як вже зазначалось, сторонами було погоджено строк виконання робіт за Договором – 150 календарних днів з дати початку робіт, що закінчується датою підписання кінцевого Акта приймання виконаних будівельних робіт (№ КБ-2в).
Відповідно до ч. 4 ст. 882 ЦК України передання робіт підрядником і прийняття їх замовником оформляється актом, підписаним обома сторонами. У разі відмови однієї із сторін від підписання акта про це вказується в акті і він підписується другою стороною.
З матеріалів справи вбачається, що 08.05.2025 сторонами без зауважень підписано Акт приймання виконаних будівельних робіт за травень 2025 року за формою КБ-2в та Довідку про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за формою КБ-3 на суму 5 039 453,58 грн (а.с. 41 - 52 т. 1). Відповідні документи підписані представниками сторін та скріплені печатками ПАТ "Укрнафта" та ТОВ будівельно-монтажне управління “Енергоюжспецстрой”.
Окремо судова колегія вказує, що відповідно до п. 2.5 Договору ціна може бути змінена в бік зменшення за узгодженням сторін без зміни якості робіт.
Можливість зменшення вартості робіт корелюється з приписами ч. 1 ст. 845 ЦК України. Зокрема, підрядник має право на ощадливе ведення робіт за умови забезпечення їх належної якості. 
З огляду на зазначене, враховуючи, що вартість робіт за Договором була змінена в бік зменшення, а також зважаючи на факт погодження такого зменшення з боку відповідача, зокрема шляхом підписання Акта та Довідки, колегією суддів критично оцінюються доводи апелянта про те, що сума вартості робіт в розмірі 5 039 453,58 грн не свідчить про факт виконання позивачем робіт у відповідності до умов Договору, а також, що заявлена до стягнення сума є передчасною та такою, що не відповідає договірним зобов`язанням сторін за Договором.
Отже, з урахуванням наведеного, приймаючи до уваги факт підписання сторонами Акта приймання виконаних будівельних робіт за травень 2025 року за формою КБ-2в та Довідки про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за формою КБ-3 на суму 5 039 453,58 грн, судова колегія погоджується з висновками суду попередньої інстанції, що вимога позивача про стягнення з відповідача боргу за Договором в сумі 5 039 453,58 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. 
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, виклала висновки щодо питання застосування положень статті 625 Цивільного кодексу України в разі порушення позадоговірного зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 цього Кодексу.
Так, Велика Палата Верховного Суду з урахуванням положень статті 536 та частини 2 статті 1214 Цивільного кодексу України зазначила, що термін "користування чужими коштами" може використовуватися у двох значеннях: перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу; друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Погодившись із висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що стаття 625 Цивільного кодексу України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, а в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України.
У постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про відступлення, зокрема, від висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 02.03.2016 у справі № 6-2491цс15, про те, що частина 5 статті 11 Цивільного кодексу України не дає підстав для застосування положень статті 625 цього Кодексу в разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.
Аналогічна і в іншій постанові від 10 квітня 2018 року в справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18) Велика Палата Верховного Суду, застосовуючи положення статті 1212 та частини другої статті 625 ЦК України погодилась з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01 червня 2016 року в справі № 910/22034/15 (провадження № 3-295гс16), про те, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань та зазначила, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Вказані висновки також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у справі № 760/6938/16-ц (провадження № 61-14859св20) від 05 квітня 2021 року.
Таким чином, дія статті 625 ЦК України поширюється на усі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі статті 1212 ЦК України, та, з урахуванням цього, наявні правові підстави для стягнення із відповідача на користь позивача трьох процентів річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22, нарахування інфляційних втрат та 3% річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача. Зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або коли підстава набуття цього майна (коштів) згодом відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.
Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних нарахованих за період з 10.12.2022 по 12.02.2023, а також втрат від інфляції, визначених за період з 10.06.2025 по 13.07.2025 (а.с. 60 т. 1), суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що ця частина позовних вимог підлягає задоволенню, оскільки ґрунтується на відповідних приписах норм матеріального права, а саме про стягнення: 40 315,63 грн інфляційних втрат та 14 082,86 грн 3% річних. 
В частині тверджень скаржника про те, що спір у цій справі є спором про стягнення грошових коштів за виконані роботи щодо реконструкції водопроводу, тобто спором, що в розумінні ГПК України виник з приводу нерухомого майна, а відтак, на нього поширюються правила виключної підсудності, передбачені ч. 3 ст. 30 ГПК України, а тому такий має розглядатись господарським судом за місцезнаходженням нерухомого майна, колегія суддів зазначає таке.
Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
За змістом ч. 1 ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Частинами 1 та 2 статті 4 ГПК України встановлено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом.
Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
Аналогічні положення закріплені в ч. 1 ст. 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Територіальна підсудність - це компетенція із розгляду справ однорідними судами залежно від території, на яку поширюється їх юрисдикція.
Основними видами територіальної підсудності є, зокрема загальна, альтернативна та виключна.
Види підсудності передбачають в одних випадках пільги сторонам при виборі суду, в інших - створення найсприятливіших умов для вирішення справи, забезпечення незалежності та неупередженості суду, захист прав заінтересованих осіб.
Загальна територіальна підсудність встановлюється як загальне правило і застосовується у тому випадку, коли вона не змінена або доповнена іншим видом територіальної підсудності.
Положеннями ГПК України визначено такі види юрисдикції (підсудності): предметна та суб`єктна юрисдикція господарських судів (ст.ст. 20-23 ГПК України), інстанційна юрисдикція (ст.ст. 24-26 ГПК України) та територіальна юрисдикція (підсудність) (ст.ст. 27-31 ГПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим кодексом.
Тобто, загальне правило територіальної підсудності щодо пред`явлення позову за місцезнаходженням відповідача застосовується лише у випадку, коли інші правила підсудності не встановлені положеннями ГПК України.
Натомість, приписи ст. 30 ГПК України встановлюють правила виключної підсудності господарських спорів.
Так, відповідно до ч. 3 ст. 30 ГПК України спори, що виникають з приводу нерухомого майна, розглядаються господарським судом за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.
Колегія суддів акцентує, що в розумінні наведених норм процесуального права виключна підсудність - це правило, відповідно до якого справа має бути розглянута тільки певним господарським судом. Виключна підсудність означає, що певні категорії справ не можуть розглядатися за загальними або альтернативними правилами підсудності. Виключну підсудність за змістом ч. 5 ст. 30 ГПК України визначає суд, яким має бути розглянуто справу. Правило про виключну підсудність застосовується судом у будь-якому випадку за наявності визначених законом умов, не залежить від волі сторін, а також наявності чи відсутності обґрунтувань учасників справи щодо її застосування. Аналогічної позиції дотримувався Верховний Суд у постанові від 15.05.2018 у справі № 905/1566/17.
Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Виключну підсудність встановлено, зокрема, для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Місцезнаходження нерухомого майна має бути підтверджено документально.
При цьому, тлумачення ч. 3 ст. 30 ГПК України повинно відбуватися з урахуванням принципу правової визначеності, який, в аспекті даного спору, полягає у забезпеченні здатності вірного тлумачення закону пересічною особою. Зокрема, встановлюючи підхід до тлумачення правових норм, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.07.1995 у справі «Толстой-Милославський» (Tolstoy Miloslavsky) проти Сполученого Королівства (скарга №18139/91), визначаючи зміст терміну «передбачений законом» сформулював наступну умову: положення національного законодавства повинні бути настільки ясними, зрозумілими і визначеними, щоб будь-яка людина, за необхідності скориставшись порадою юриста, могла б повністю зрозуміти зміст закону.
З огляду на зазначений підхід Європейського суду з прав людини до тлумачення правових норм, положення ч. 3 ст. 30 ГПК України означають, що спір має розглядатися за правилами виключної підсудності, коли нерухоме майно, право власності на таке майно або інші вимоги, що стосуються нерухомого майна, є предметом спору.
Водночас, як свідчить практика Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 20.09.2018 у справі № 902/919/17, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.
За таких обставин, виключна підсудність застосовується до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.
При цьому, виключна підсудність встановлена з метою забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи. Зазначені у законі суди можуть здійснити такий розгляд, оскільки в районі їх діяльності знаходиться основна маса доказів.
Як визначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 911/2390/18, забезпечуючи єдність у застосуванні процесуального законодавства, враховуючи положення статті 181 ЦК України, до спорів з приводу нерухомого майна належать позови: про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.
У чинній редакції ГПК України, частина третя статті 30 цього Кодексу вказує на виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, господарським судам за місцезнаходженням майна або основної його частини.
За правилами чинного ГПК України виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Велика Палата Верховного Суду вважає, що словосполучення "з приводу нерухомого майна" застосоване у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.
З матеріалів даної справи вбачається, що предметом спору між сторонами є стягнення заборгованості на підставі договору підряду № 13/2028-Р від 31.05.2024, зокрема: 5 039 453,58 грн заборгованості, 40 315,63 грн інфляційних втрат та 14 082,86 грн 3% річних.
Предметом Договору є те, що підрядник зобов`язується на свій ризик виконати вказані в пункті 1.2 договору роботи за завданням замовника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити ці роботи на умовах, визначених даним договором. Найменування робіт: "Капітальний ремонт нагнітального колектору КНС-7 - ВРБ-8 (інв. № 47026) ц.ВНіГ№ 1 НГВУ “Долинанафтогаз” Долинської ТГ Калуського району Івано-Франківської області (код 45220000-5 за ДК 021:2015, Інженерні та будівельні роботи)".
Зміст позовної заяви свідчить про те, що відповідачем порушено умови договору підряду щодо оплати виконаних позивачем робіт, які при цьому, прийняті останнім.
Тобто, об`єктом спору є виконання договірного платіжного зобов`язання, а не спір про нерухомість.
Таким чином, характер зобов`язань, що виникли у відповідача перед позивачем на підставі укладеного правочину - грошовий, а не речовий. При цьому, даний спір не стосується стягнення грошових коштів за порушення відповідачем своїх зобов`язань за договором, наприклад, оренди нерухомого майна.
Суд апеляційної інстанції вважає, що не можна застосовувати положення про виключну підсудність, якщо спір не має ознак безпосереднього предмета - прав на об`єкт нерухомого майна.
Судова колегія акцентує, що спір у цій справі стосується виключно грошового зобов`язання, а не права на нерухомість, володіння, користування нею чи інші речові права.
При цьому, наявність Договору щодо "Капітального ремонту нагнітального колектору КНС-7 - ВРБ-8 (інв. № 47026) ц.ВНіГ№ 1 НГВУ “Долинанафтогаз” Долинської ТГ Калуського району Івано-Франківської області (код 45220000-5 за ДК 021:2015, Інженерні та будівельні роботи)" саме по собі не змінює підсудності спору. Зі змісту позовної заяви вбачається, що до моменту звернення позивачем з позовом про стягнення з відповідача (замовником) заборгованості така не погашена останнім згідно Акта та Довідки на суму 5 039 453,58 грн та зумовлений недотриманням контрагентом договірних зобов`язань. 
Отже, позов, стосується виключно стягнення грошових коштів, а не прав на об`єкт нерухомого майна.
За наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що спір у справі № 910/8832/25 стосується стягнення боргу за виконані роботи, які не оплачені відповідачем, і відповідно, спір не стосується правового режиму саме об`єкта, на якому повинні були проводитись ці роботи ("Капітальний ремонт нагнітального колектору КНС-7 - ВРБ-8 (інв. № 47026) ц.ВНіГ№ 1 НГВУ “Долинанафтогаз” Долинської ТГ Калуського району Івано-Франківської області (код 45220000-5 за ДК 021:2015, Інженерні та будівельні роботи)"), як і не стосується спору стосовно правового режиму такого об`єкта, як об`єктів нерухомості, а стосується виключно правовідносин щодо надання певних послуг/виконання робіт за договором підряду та їх оплати.
Окремо колегією суддів враховується, що відповідно до ч. 1 ст. 27 ГПК України позов пред`являється до господарського суду за місцезнаходженням чи місцем проживання відповідача, якщо інше не встановлено цим Кодексом.
При визначенні підсудності даного спору Господарському суду міста Києва позивачем застосовано загальні правила підсудності, враховуючи, що місцезнаходженням відповідача є місто Київ.
За приписами ч. 1 ст. 29 ГПК України, право вибору між господарськими судами, яким відповідно до цієї статті підсудна справа, належить позивачу, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу.
Згідно з ч. 5 ст. 29 ГПК України позови у спорах, що виникають з договорів, в яких визначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред`являтися також за місцем виконання цих договорів.
Встановлена цією статтею альтернативна територіальна підсудність зумовлена необхідністю або доцільністю надання позивачеві такого права вибору.
На підставі зазначеного, зважаючи на те, що спір у даній справі виник з невиконання/неналежного виконання відповідачем умов Договору, колегія суддів висновується, що в позивача є право на альтернативну територіальну підсудність: подання позову до господарського суду як за місцезнаходженням відповідача так і за місцем виконання Договору.
Як вбачається з дій позивача, ним поданий позов до Господарського суду міста Києва, тобто за місцезнаходженням відповідача, що, на думку колегії суддів, є процесуально допустимою правовою позицією.
З цих підстав судовою колегією відхиляються, як необґрунтовані, аргументи апелянта у вказаних межах. 
Дослідивши наявні у справі докази, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості - 5 039 453,58 грн, інфляційних втрат - 40 315,63 грн та 3% річних - 14 082,86 грн. 
Аналогічних правомірних висновків дійшов й суд 1-ої інстанції.
Щодо додаткового рішення 
Як вже зазначалось, рішенням Господарського суду міста Києва від 01.10.2025 позов задоволено. Стягнуто з АТ “Укрнафта” на користь ТОВ будівельно-монтажного управління “Енергоюжспецстрой” заборгованість – 5 039 453 (п`ять мільйонів тридцять дев`ять тисяч чотириста п`ятдесят три) грн 58 коп., інфляційні втрати – 40 315 (сорок тисяч триста п`ятнадцять) грн 63 коп., 3% річних – 14 082 (чотирнадцять тисяч вісімдесят дві) грн 86 коп. та витрати по сплаті судового збору - 61 126 (шістдесят одна тисяча сто двадцять шість) грн 23 коп.
Представником позивача сформовано в системі “Електронний суд” заяву про ухвалення додаткового рішення, яка 06.10.2025 зареєстрована в автоматизованій системі “Діловодство спеціалізованого суду”.
Відповідачем сформовано в системі “Електронний суд” клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, яке 07.10.2025 зареєстровано в автоматизованій системі “Діловодство спеціалізованого суду”.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 заяву ТОВ будівельно-монтажного управління “Енергоюжспецстрой” про ухвалення додаткового рішення у справі № 910/8832/25 задоволено. Стягнуто з АТ “Укрнафта” на користь ТОВ будівельно-монтажного управління “Енергоюжспецстрой” витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн.
Згідно статті 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до частин першої - третьої статті 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку (ч. 6 ст. 129 ГПК України). 
Одночасно, за змістом частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
За змістом пункту 1 частини другої статті 126, частини восьмої статті 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при поданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
При цьому витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх вартість уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та від 22.11.2019 у справі № 910/906/18.
Відповідно до статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.
Визначення договору про надання правничої допомоги міститься в статті першій Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", згідно з якою договір про надання правничої допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правничої допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правничої допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За змістом частини третьої статті 27 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" до договору про надання правничої допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Договір про надання правничої допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг та на нього поширює своє регулювання Глава 63 Цивільного кодексу України. Так, згідно зі статтею 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Глава 52 ЦК України передбачає загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Водночас, згідно зі статтею 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правничої допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правничої допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Ціна договору, тобто розмір адвокатського гонорару, може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата, кожний з яких відрізняється порядком обчислення. При зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (аналогічна правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.11.2020 у справі № 922/1948/19, від 12.08.2020 у справі № 916/2598/19, від 30.07.2019 у справі № 911/1394/18).
Частиною 5 ст. 126 ГПК України встановлено, що у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 126 ГПК України).
Зокрема відповідно до ч. 5 ст. 129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц.
У розумінні положень ч. 5 ст. 126 ГПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, де зазначено, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідачів про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У такому разі, суди мають таке право відповідно до частини 5 статті 129 ГПК України та висновків об`єднаної палати про те, як саме повинна застосовуватися відповідна норма права.
При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.
Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання.
На підставі долучених до матеріалів справи документів, апеляційним господарським судом встановлено, що на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано: належним чином засвідчені копії договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) № 23/1 від 23.05.2024 (в тексті - Договір), Додаткової угоди № 12 від 01.07.2025 до Договору, Акта наданих послуг від 01.10.2025 на суму 50 000,00 грн та рахунку № 10/1/5 від 01.10.2025 на суму 50 000,00 грн.
Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 Договору за виконання договору клієнт сплачує адвокату гонорар. Розмір гонорару та його сплата засвідчується додатком до цього договору.
Додатковою угодою № 12 до Договору сторони погодили, що участь у господарському процесі в межах цієї справи включає в себе ознайомлення з первинними документами клієнта, узгодження правової позиції, аналіз актуальної практики Верховного Суду, перевірка внесених змін до нормативно-правових актів, складання позовної заяви, складання відповіді на відзив а також імовірних додаткових заяв та клопотань.
При цьому сторони погодили фіксовану вартість наданих послуг у розмірі 50 000,00 грн.
Зі змісту наданого представником позивача Акта наданих послуг вбачається, що адвокатом Мироненком С.С. було надано позивачу правничу допомогу в межах справи № 910/8832/25 фіксованою вартістю 50 000,00 грн.
Зміст наданих послуг включає: 1) складання позовної заяви в господарському процесі у справі № 910/8832/25, що включає: 1) ознайомлення з первинними документами клієнта, узгодження правової позиції, аналіз актуальної практики Верховного Суду та перевірка внесених змін до нормативно-правових актів; 2) складання заперечення щодо передання справи за підсудністю; 3) складання відповіді на відзив з урахуванням та аналізом поданих відповідачем документів.
У свою чергу, відповідачем до місцевого господарського суду подано клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а в поданій апеляційній скарзі апелянт вважає, що розмір гонорару є завищеним та не відповідає розумній необхідності судових витрат для цієї справи.
Щодо зазначеного, колегія суддів вказує, що в даному випадку судом першої інстанції враховано критерії визначення розміру витрат на правничу допомогу, зокрема: предмет позову, характер спірних правовідносин, складність справи, а також обсяг та зміст наданих адвокатом послуг.
Так, за висновками судової колегії, врахування місцевим господарським судом вказаних критеріїв при визначенні розміру витрат на правничу допомогу повністю відповідає обсягу наданих адвокатом юридичних послуг замовнику, і така правнича допомога є співмірною із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг).
Крім того, судова колегія враховує, що в постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що: «До правничої допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо».
З цих підстав судовою колегією визнаються невмотивованими твердження скаржника про те, що послуги з ознайомлення з первинними документами клієнта, узгодження правової позиції, аналізу актуальної практики Верховного Суду та перевірка внесених змін до нормативно-правових актів є послугами, які не є обов`язковими в рамках розгляду спору та не можуть належати до правничої допомоги.
У контексті зазначеного колегія суддів бере до уваги й те, що матеріалами справи підтверджується факт надання адвокатом зазначених в Акті послуг, а саме з підготовки та подання до суду позовної заяви, відповіді на відзив, заперечень, участі у підготовчому та судовому засіданнях. 
На це, як вважає судова колегія, слушно звернув увагу й суд 1-ої інстанції при визначенні розміру судових витрат на професійну правничу допомогу в залежності від обсягу наданих послуг з професійної правничої допомоги.
Отже, з огляду на приписи ч.ч. 1, 2, 3 ст. 124, ч.ч. 5, 6 ст. 129 ГПК України, зважаючи на зазначені вище докази, що підтверджують надання виконавцем правничої допомоги клієнту, суд апеляційної інстанції, з урахуванням поданих позивачем заперечень про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, погоджується з висновками місцевого господарського суду про те, що позивачем подано належні докази в обґрунтування обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, виконаних адвокатом та понесених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Крім того, колегія суддів вважає вмотивованими висновки про співмірність, розумність та необхідність судових витрат у цій справі з урахуванням предмета спору, складності відповідної роботи, що є підставою для задоволення заяви Товариства та стягнення з АТ “Укрнафта” витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанцій у сумі 50 000 грн.
В свою чергу, колегією суддів визнаються невмотивованими доводи скаржника про порушення місцевим господарським судом приписів норм процесуального права при прийнятті оскаржуваного додаткового рішення.
Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься й у частині 1 статті 74 ГПК України.
Отже, за загальним правилом, обов`язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. При цьому доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Розподіл між сторонами обов`язку доказування визначається предметом спору.
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 86 ГПК).
Частиною 5 статті 236 ГПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 4 ст. 11 ГПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.10.2010 у справі «Трофимчук проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, суди мають належним чином зазначати підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення. 
З огляду на викладене колегія суддів зазначає, що у цій постанові надано вичерпну відповідь на всі істотні, вагомі питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
За висновками судової колегії, доводи апелянта про те, що оскаржувані рішення є незаконними та необґрунтованими, прийнятими з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а також прийняті за неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, неправильного дослідження та надання оцінки доказам, не відповідності висновків фактичним обставинам справи, - не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку.
Відповідно до статті 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи все вищевикладене, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам відповідну правову оцінку. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/8832/25 відповідають фактичним обставинам справи, не суперечать чинному законодавству України, а тому передбачених законом підстав для зміни чи скасування оскаржуваних рішень в розумінні приписів статті 277 ГПК України не вбачається.
В свою чергу, апелянтом не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.
При цьому, викладені у відзиві на апеляційну скаргу твердження позивача знайшли своє підтвердження в частині спростування викладених скаржником в апеляційній скарзі доводів у цілому. 
Згідно ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору, що були понесені стороною в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта (АТ “Укрнафта”).
Керуючись ст.ст. 129, 269, п. 1 ч. 1 ст. 275, 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

УХВАЛИВ:  
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Укрнафта” на рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2025 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/8832/25 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.10.2025 та додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 24.10.2025 у справі № 910/8832/25 - залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство “Укрнафта”. 
4. Матеріали справи повернути до суду першої інстанції. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, що передбачені ст.ст. 287-289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 24.04.2026. 

Головуючий суддя С.О. Алданова 

Судді В.В. Шапран

В.А. Корсак