Справа № 215/9500/25 
2/215/1383/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 березня 2026 року Тернівський районний суд м. Кривого Рогу у складі: головуючого, судді - Науменко Я.О., за участю секретаря – Оніщенко Ю.М.
розглянувши згідно з вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, 
ВСТАНОВИВ:
11.12.2025 позивач  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою до АТ «Українська залізниця» про стягнення з відповідача недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровленняза період з 2019 по 2021 роки у розмірі 5 168,00 грн.
В обґрунтування позову посилається на те, що вона на даний час працює сигналістом станції Рокувата ВП «Служба роботи станцій» (стара назва СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень») РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». За період з 2019-2021 роки позивач перебувала у щорічних відпустках та користувалася правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка оплачувалась відповідачем не у повному обсязі. З невідомих позивачу обставин, їй не була надана матеріальна допомога у повному обсязі, а лише у розмірі 2019 рік - 2 627,50 грн., 2020 рік – 2 837,50 грн., 2021 рік – 4 540,00 грн., тоді як повинна бути у розмірі : 2019 рік – 4 173,00грн., 2020 рік – 5 000, 00 грн., 2021 рік – 6 500,00 грн. 
Отже, сума недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення становить 5 168,00 грн.
В матеріалах справи міститься клопотання про посвідчення довіреності фізичної особи на ведення справи.
Ухвалою суду від 19.12.2025 відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
02.02.2026 представник відповідача Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Придніпровська залізниця» – звернувся до суду з відзивом на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі та застосувати строки звернення до суду. У відзиві зазначено, що з набранням чинності Законом України № 1774-VIII від 06.12.2016 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. Вказана норма, на думку відповідача, має імперативний характер та підлягала обов`язковому виконанню незалежно від волі сторін колективного договору. У зв`язку з цим сторони колективного договору спільним рішенням від 31.03.2017 привели його положення у відповідність до вимог закону, передбачивши застосування як розрахункової величини 125 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати. Відповідач вважає, що такі дії не свідчать про погіршення становища працівників у розумінні статті 9 КЗпП України, оскільки зміна розрахункової величини була зумовлена прямою вимогою закону. При цьому позивач отримувала матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 40 % посадового окладу відповідно до умов колективного договору, а отже зміни відсоткового розміру чи системи оплати праці не відбулося. Застосування прожиткового мінімуму як розрахункової величини, на думку відповідача, не є зміною істотних умов праці, оскільки такі показники встановлюються законом та не залежать від волі сторін трудового договору. Крім того, відповідач посилається на правові позиції Конституційного Суду України щодо можливості зміни державою механізму реалізації соціально-економічних прав з огляду на фінансово-економічні обставини, а також на практику Верховного Суду, в якій підтверджено обов`язковість застосування положень Закону № 1774-VIII при визначенні розрахункових величин. Окремо у відзиві заявлено про пропуск позивачем строку звернення до суду. Відповідач зазначає, що після внесення змін до статті 233 КЗпП України Законом № 2352-ІХ від 01.07.2022 працівник може звернутися до суду з вимогами щодо вирішення трудового спору у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Оскільки матеріальна допомога була виплачена у 2019–2021 роках, а з позовом позивач звернулася у грудні 2025 року, відповідач вважає строк звернення до суду пропущеним та просить суд застосувати наслідки такого пропуску. Відповідно до частини 2 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України, під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також у малозначних справах представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років та має цивільну процесуальну дієздатність. Обов`язкової участі адвоката у таких категоріях справ законом не передбачено. Оскільки дана справа є малозначною та виникла з трудових правовідносин, інтереси відповідача можуть представлятися уповноваженою особою без статусу адвоката, за умови належного підтвердження повноважень відповідною довіреністю чи іншим документом, оформленим відповідно до вимог законодавства. 
17.02.2026 позивач подала клопотання про долучення копії трудової книжки до матеріалів справи (вх.№3633).
Ухвалою від 02.03.2026 запропоновано позивачу надати письмові пояснення щодо розміру заявлених позовних вимог та розрахунку ціни позову.
04 березня 2026 року від позивача надійшли додаткові письмові пояснення у справі, подані на виконання ухвали суду від 02 березня 2026 року. У поданих поясненнях позивач зазначає, що у позовній заяві була допущена арифметична описка щодо визначення ціни позову та розміру заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим надано виправлений розрахунок. Згідно з поданим розрахунком, недоплачена частка матеріальної допомоги на оздоровлення становить: за 2019 рік – 1545,50 грн; за 2020 рік – 2162,50 грн; за 2021 рік – 1960,00 грн. Таким чином, загальний розмір заявлених позовних вимог (ціна позову) становить 5668,00 грн.У поданих поясненнях позивач просить суд прийняти зазначені пояснення до розгляду та вважати позовні вимоги такими, що полягають у стягненні з відповідача на користь позивача 5 668,00 грн. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2019–2021 роки.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. 
Позивач ОСОБА_1 на даний час працює сигналістом станції Рокувата ВП «Служба роботи станцій» (стара назва СП «Криворізька дирекція залізничних перевезень») РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», про що свідчить копія трудової книжки (а.с.42-49).
У періоди 2019-2021 роки позивачу надавалась щорічна графікова тарифна відпустка та вона отримувала матеріальну допомогу на оздоровлення, що підтверджується інформацією, наданою Акціонерним товариством «Українська залізниця» регіональною філією «Придніпровська залізниця», виробничим підрозділом «Служба роботи станцій» від 24.10.2025 № 340 щодо наданих щорічних відпусток працівнику — сигналісту 4 розряду станції Рокувата Криворізького регіонального відділу організації роботи станцій ОСОБА_1 за період з 01.01.2017 по 14.03.2022. Згідно з вказаною інформацією позивачу надавалися щорічні відпустки у відповідні періоди, в тому числі 2019–2023 роки із зазначенням дат відпусток, номерів та дат наказів про їх надання, тривалості відпусток, а також сум виплаченої матеріальної допомоги, зокрема: за наказом № 219 від 28.11.2019 (відпустка 24 календарні дні) виплачено 2627,50 грн; за наказом № 188 від 02.12.2020 (24 календарні дні) виплачено 2837,50 грн; за наказом № 1385 від 29.11.2021 (24 календарні дні) виплачено 4540,00 грн; за наказами № 461 від 27.07.2022 (10 календарних днів) та № 941 від 09.12.2022 (14 календарних днів) — відпустки за період 31.01.2022–30.01.2023 (а.с.18).
Згідно зі ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.
Положеннями статті 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно зі ст. 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Пунктом 3.1.14 Колективного договору на 2015 рік, укладеного між Криворізькою дирекцією залізничних перевезень та головою Криворізької територіальної профспілкової організації, схваленого на конференції трудового колективу 18.03.2015 далі – Колективний договір, який є чинним по цей час (що не спростовано сторонами у справі), встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги (а.с.11-13).
На підставі чинного законодавства України та відповідно до Закону України «Про колективні договори і угоди», з метою забезпечення безперервного виконання та фінансування норм і гарантій, визначених Галузевою угодою та діючим колективним договором структурного підрозділу Криворізька дирекція залізничних перевезень Регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця», у попередні роки ухвалювалися щорічні постанови про продовження дії колективного договору на відповідний календарний рік: №П-3на 2017 рік (постанова від 31.01.2017),№П-8-25г.на 2018 рік (постанова від 12.01.2018),№П-2-25гна 2019 рік (постанова від 04.01.2019),№П-9-11гна 2020 рік (постанова від 02.01.2020), №П-11-89гна 2021 рік (постанова від 28.12.2020).Усі постанови містять зобов`язання щодо:продовження виконання діючого колективного договору на відповідний рік; забезпечення повного обсягу виконання норм і гарантій; покладення контролю на дистанційну комісію з оплати праці.
Пунктом 1.6. Колективний договір дирекції встановлює мінімальні та обов`язкові для застосування трудові й соціальні гарантії та пільги. (а.с.12).
Відповідач у відзиві зазначив, що зміни, внесені до колективного договору, зумовлені нормами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №?1774-VIII від 06.12.2016 (далі — Закон №?1774-VIII), зокрема пунктами 3 та 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення», якими встановлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів. До внесення змін до колективних договорів мінімальна заробітна плата застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб. На виконання зазначених приписів Закону №?1774-VIII відповідач та президія профспілкової організації спільним рішенням від 31.03.2017 №?П-5-8?г/а внесли зміни до колективного договору, встановивши, що розрахункова величина для нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення визначається у розмірі 125?% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, замість мінімальної заробітної плати. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву навів фактичні обставини справи, посилання на колективний договір та чинне законодавство, у тому числі Закони №?1774-VIII, №?2352-ІХ, положення Конституції України, та правові висновки Верховного Суду України щодо застосування розрахункової величини і строків звернення до суду. При цьому представник не надавав власної правової оцінки спірним правовідносинам та діям позивача, залишаючи вирішення цих питань на розгляд суду. Відповідно до статті 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективного договору є обов`язковими для сторін. Недійсними є лише ті умови, що погіршують становище працівників порівняно з чинним законодавством. З огляду на викладене, приведення положень колективного договору у відповідність до Закону №?1774-VIII не могло погіршити умови праці позивача та не порушує її трудових прав.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлений прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць: з 01 січня 2019 року на рівні 1921,00 грн., з 01 липня 2019 року – 2007,00 грн., з 01 грудня – 2102,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2401,25 грн., 2508,75 грн. та 2627,50 грн. відповідно, тоді як мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4173,00 грн. 
Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць, з 01 січня 2020 року був встановлений на рівні 2102,00 грн., з 01 липня 2020 року – 2197,00 грн., з 01 грудня 2020 року – 2270,00 грн., а тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2 627,50 грн., 2 746,25 грн. та 2 837,50 грн. відповідно, тоді як мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4723,00 грн., з 01 вересня 2020 року – 5 000,00 грн.
Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 грудня 2021 року був встановлений на рівні 2 481,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом становив 3 101,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 01 грудня 2021 року була встановлена на рівні 6 500,00 грн.
Доводи відповідача про те, що пунктом 5 Розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим законом не застосовується як розрахункова величина у колективних договорах та угодах усіх рівнів, а сторонам, які уклали колективні договори і угоди, у тримісячний строк привести їх норми у відповідність із цим Законом згідно із законодавством та до внесення змін до колективних договорів і угод усіх рівнів щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, суд відхиляє з огляду на наступне.
Так, стаття 58 Конституції України передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Стаття 22 Конституції України гарантує, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Проаналізувавши у сукупності положення статей 22, 58 Конституції України, статтю 9 КЗпП України, суд приходить висновку, що нові Закони, які погіршують становище працівників, зокрема призводять до зменшення певних виплат, розмір яких врегульований до прийняття цих Законів, договорами про працю не мають зворотної сили.
Як вже зазначалося вище, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4 173,00 грн., тоді як прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, був встановлений на рівні 1 921,00 грн. Зазначене також стосується й інших спірних періодів, зазначених у позові, де розмір мінімальної заробітної плати перевищує розмір прожиткового мінімуму на одну працездатну особу, про що вказано вище.
Таким чином, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-VIII погіршив становище позивача та інших працівників підприємства щодо розміру матеріальної допомоги, звузив її право на матеріальну допомогу, а тому не має зворотної сили та не може бути застосований при визначення розміру цієї допомоги.
Твердження ж відповідача про те, що після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06 грудня 2016 року, фактичний розмір матеріальної допомоги на оздоровлення не змінювався, а змінилась лише розрахункова величина, судом не приймаються, так як вказані зміни призвели до зміни реального розміру допомоги, про що зазначено вище.
Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо недоплати позивачу частини матеріальної допомоги на оздоровлення є неправомірними.
Так, судом встановлено, що недоплачена сума матеріальної допомоги за 2019 рік складає 1 545,50 грн., за 2020 рік – 2 162,50 грн., за 2021 – 1 960,00 грн., що разом становить 5 668,00 грн., та підлягає стягненню з відповідача.
У задоволенні клопотання про посвідчення довіреності фізичної особи на ведення справи слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до частини 1 статті 58 Цивільного процесуального кодексу України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, можуть брати участь у справі особисто або через представника.
Згідно з частинами 1, 2 статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник, а у справах, що виникають з трудових відносин, та у малозначних справах також інша особа, яка досягла вісімнадцяти років та має цивільну процесуальну дієздатність.
Частиною 1 статті 62 ЦПК України передбачено, що повноваження представника фізичної особи підтверджуються довіреністю, посвідченою нотаріально або іншою особою у випадках, встановлених законом.
Водночас нормами ЦПК України не передбачено повноважень суду щодо посвідчення довіреностей фізичних осіб на представництво їх інтересів у суді. Посвідчення довіреності здійснюється нотаріусом або іншими уповноваженими законом особами відповідно до вимог Закону України «Про нотаріат». 
Таким чином, клопотання про посвідчення довіреності судом не ґрунтується на вимогах закону, у зв`язку з чим у його задоволенні слід відмовити.
Щодо строків позовної давності слід зазначити, що за змістом ст.2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати крім основної та додаткової, входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Матеріальна допомога на оздоровлення, що надається до щорічної відпустки, є систематичною матеріальною допомогою. Це визначає пункт 2.3.3. Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Госкомстату від 13 січня 2004 року № 5. Таку допомогу виплачують робітникам певних категорій: на оздоровлення; через екологічний стан регіону. Матеріальна допомога на оздоровлення належить до заохочувальних та компенсаційних виплат, що належать до фонду оплати праці.
Отже, матеріальна допомога входить до структури заробітної плати, тому до позовних вимог щодо спірних правовідносин застосовуються скорочені строки позовної давності, встановлені нормами ст.233 КЗпП України.
Відповідно до частини 2 статті 233 КЗпП України, яка була чинною до 19 липня 2022 року, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення заробітної плати без обмеження будь-яким строком у разі порушення законодавства про оплату праці. Також частиною 1 цієї ж статті, внесеними змінами Законом України від 01 липня 2022 року, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, за винятком випадків, передбачених частиною другою. Також, у справах про звільнення, працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня отримання копії наказу про звільнення, а у справах про виплату сум при звільненні – у тримісячний строк з дня отримання письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми.
Водночас, на підставі п.1 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 КЗпП, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 12 березня 2020 року на всій території України установлено карантин, який неодноразово продовжувався, і був відмінений постановою КМУ від 27 червня 2023 року №651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з 24.00 год. 30 червня 2023 року.
Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.
Отже, строки звернення позивача до суду за вирішенням трудового спору не були пропущені, оскільки вона мала право звернутися до суду з вимогою про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2019 року по 2021 рік без обмеження будь-яким строком.
Враховуючи наведене, суд приходить висновку про відсутність підстав для застосування до вказаного спору строків позовної давності і відмови з цих підстав у задоволенні позовних вимог та вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.
Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі задоволення позову на відповідача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно задоволених вимог.
З відповідача на користь держави, так як позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору, підлягає стягненню судовий збір у сумі 1 211,20 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 279, 354, 355 ЦПК України, суд
УХВАЛИВ:
Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення - задовольнити.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недоплачений розмір матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 5 668 (п`ять тисяч шістсот шістдесят вісім) гривень 00 копійок за період 2019 - 2021 роки, включно.
Стягнути на користь держави з Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суд подається протягом тридцяти днів з дня його складання до Дніпровського апеляційного суду.
Повний текст рішення складено і підписано 16.03.2026.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: Акціонерне Товариство «Українська залізниця», ЄДРПОУ 40075815, місцезнаходження за адресою: 03150, м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5.

СУДДЯ