ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
02.03.2026	Справа № 910/15573/25	

Господарський суд міста Києва у складі судді Турчина С. О., розглянувши у спрощеному позовному провадженні матеріали господарської справи
за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "МИКІЛЬСЬКО-СЛОБІДСЬКА 2Б" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ МЕДІА" 
про стягнення 120626,18 грн

без повідомлення (виклику) учасників справи

РОЗГЛЯД СПРАВИ СУДОМ
Короткий зміст позовних вимог 
Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "МИКІЛЬСЬКО-СЛОБІДСЬКА 2Б" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ МЕДІА" про стягнення 120626,18 грн, з яких: 91500,00 грн - основний борг, 22425,00 грн - інфляційні втрати, 6701,18 грн - 3% річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором б/н від 26.12.2018 в частині своєчасної оплати за надані послуги.

Процесуальні дії у справі, розгляд заяв, клопотань 
Господарський суд міста Києва ухвалою від 22.12.2025 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі №910/15573/25 розгляд справи постановив здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (без проведення судового засідання). 
Відповідно до частини 11 статті 242 Господарського процесуального кодексу України, у разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Оскільки у відповідача відсутній електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, з метою повідомлення відповідача про розгляд справи ухвала суду про відкриття провадження у справі від 22.12.2025 була направлена судом рекомендованим листом з повідомленням про вручення на адресу місцезнаходження відповідача, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Згідно із п.5 ч.6 ст.242 Господарського процесуального кодексу України днем вручення судового рішення є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Направлена на адресу відповідача ухвала суду від 22.12.2025 повернута на адресу суду поштовим відділенням з відміткою про відсутність адресата.
Виходячи зі змісту статей 120, 242 Господарського процесуального кодексу України, Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ від 05.03.2009 №270, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною (наявність такої адреси в ЄДР прирівнюється до повідомлення такої адреси стороною), і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі (висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17.11.2021 у справі №908/1724/19, від 14.08.2020 у справі №904/2584/19 та від 13.01.2020 у справі №910/22873/17).
Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у цьому випадку суду (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б, від 21.01.2021 у справі №910/16249/19, від 19.05.2021 у справі № 910/16033/20, від 20.07.2021 у справі №916/1178/20, від 07.09.2022 у справі № 910/10569/21).
Отже, у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/15442/17.
Європейський суд з прав людини зазначав, що відсутнє порушення, якщо відповідач у цивільній справі відсутній, при цьому його не було знайдено за адресою, яку надали позивачі, а місце його перебування неможливо було встановити, незважаючи на зусилля національних органів влади, зокрема, розміщення оголошень у газетах та подання запитів до поліції (рішення у справі "Нун`єш Діаш проти Португалії" - Nunes Dias - Portugal, від 10.04.2003, заяви № 69829/01, № 2672/03).
Відповідач не забезпечив та не створив умови доставки та вручення йому поштових відправлень відповідно до вимог Закону "Про поштовий зв`язок" та Правил № 270 за адресою, визначеною у відомостях в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.
Таким чином, адреса відповідача є актуальною та отримання відповідачем від суду листа з ухвалою про відкриття провадження у справі перебувало поза межами контролю суду.
Отже, в межах встановленого для розгляду справи строку суд вчинив необхідні та достатні дії для належного повідомлення відповідача про розгляд справи та відповідно належним чином повідомив відповідача про розгляд справи. 
Судом враховано, що частиною 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
З огляду на вказані приписи Господарського процесуального кодексу України, оскільки відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, суд приходить до висновку, що справа може бути розглянута за наявними у ній документами відповідно до приписів ч.9 ст.165 Господарського процесуального кодексу України.
Відповідно до ч.5 ст.252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Згідно із ч.8 ст.252 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Згідно із частиною 4 статті 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення.
Частиною 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

ПОЗИЦІЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Позиція позивача.
Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на виконання умов договору б/н від 26.12.2018 надав відповідачу послуги з надання в тимчасове користування частини вертикальної поверхні ліфтових кабін для розміщення інформаційно-рекламних конструкцій розміром 600х800 мм у кількості 6 (шести) одиниць у житловому будинку за адресою: м. Київ, вул. МикільськоСлобідська, 2-Б.
Однак, в порушення умов договору, відповідач припинив виконувати свої грошові зобов`язання починаючи з грудня 2020 року. 
23.10.2025 позивач направив на адресу відповідача претензію вих. №317 від 23.10.2025 з вимогою сплатити борг з доданими до неї актами звіряння взаємних розрахунків, що підтверджується описом вкладення цінного листа та накладною національного оператора поштового зв`язку АТ "Укрпошта" №0214700148882 від 25.10.2025. 
Відповідач претензію не отримав, поштове відправлення повернулося позивачу внаслідок закінчення терміну зберігання, заборгованість не сплатив.
Станом на день подання позову заборгованість відповідача за період з 01.12.2020 по 31.12.2025 (включно) становить 91500,00 грн.
Також посилаючись на приписи ч.2 ст.625 ЦК України у зв`язку із простроченням відповідачем грошового зобов`язання позивач нарахував 3% річних у сумі 6701,18 грн та інфляційні втрати у сумі 22425,00 грн.

Позиція відповідача. 
Відповідач відзиву на позовну заяву у строк, встановлений в ч.1 ст.251 Господарського процесуального кодексу, не подав.

ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ
26.12.2018 між Об`єднанням співвласників багатоквартирного будинку "МИКІЛЬСЬКО-СЛОБІДСЬКА 2Б" (позивач, об`єднання) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ МЕДІА" (відповідач, оператор) укладений договір, відповідно до умов якого об`єднання надає оператору послуги з надання в тимчасове користування частини вертикальної поверхні ліфтових кабін для розміщення інформаційно-рекламних конструкцій розміром 600х800 мм у кількості 6 (шести) одиниць у житловому будинку за адресою: м. Київ, вул. Микільсько-Слобідська, 2-Б (п.1.1. договору).
Згідно з п.2.1. договору, загальна щомісячна вартість послуг за розміщення шести одиниць інформаційно-рекламних конструкцій становить 1500,00 грн. 
Відповідно до п.2.2. договору, щомісячна оплата послуг здійснюється оператором шляхом авансового платежу до 10 (десятого) числа кожного місяця, що передує звітному.
У п.2.5. договору сторони погодили, що один раз на 6 місяців, за минулий період, об`єднання складає акт здавання-приймання наданих послуг та направляє його на електронну адресу оператора, що вказана в цьому договорі. Оператор зобов`язаний прийняти належним чином надані об`єднання послуги та протягом п`яти робочих днів із моменту отримання від установи на свою електронну пошту відповідного акту здавання-приймання наданих послуг зобов`язаний підписати та повернути об`єднанню два примірники підписаних актів здавання-приймання наданих послуг або надати вмотивовану відповідь.
Оплата наданих послуг, здійснюється оператором, шляхом авансового платежу за кожний наступний календарний місяць (п.2.6. договору).
У випадку, якщо оператор не підписує акт виконаних робіт, він повинен протягом п`яти днів із моменту його отримання надати об`єднанню вмотивовану відмову (п.2.7. договору).
У п.2.8. договору передбачено, що у випадку не підписання оператором акта наданих послуг без вмотивованої відмови у отриманні послуг по закінченні строку, акт вважається підписаним, а послуги - прийнятими та підлягають оплаті.
У п.5.1. договору сторони погодили, що договір вступає в силу з моменту встановлення інформаційно-рекламних конструкцій і підписання акту здавання-приймання виконаних робіт та діє до 31 грудня 2019 року. Договір автоматично вважається пролонгованим на наступний календарний рік (період), на тих самих умовах, якщо жодна з сторін за 14 календарних днів до моменту припинення дії договору письмово не попередила іншу про свій намір не продовжувати співробітництво в рамках цього договору. 
25.10.2025 позивач направив на адресу відповідача претензію вих.№317 від 23.10.2025, в якій вимагав сплатити заборгованість у сумі 87000,00 грн, що виникла станом на 23.10.2025. Разом із претензією позивач направив акти за періоди з 01.12.2020 по 31.01.2021, з 01.02.2021 по 31.07.2021, з 01.08.2021 по 31.01.2022, з 01.02.2022 по 31.07.2022, з 01.08.2022 по 31.01.2023, з 01.02.2023 по 31.07.2023, з 01.08.2023 по 31.01.2024, з 01.02.2024 по 31.07.2024, з 01.08.2024 по 31.01.2025, з 01.02.2025 по 31.07.2025, з 01.08.2025 по 30.09.2025.
Позивач звертаючись із цим позовом до суду стверджує, що заборгованість відповідача за послуги за розміщення шести одиниць інформаційно-рекламних конструкцій за період з 01.12.2020 по 31.12.2025 становить 91500,00 грн.
Також на підставі ч.2 ст.625 ЦК України позивач нарахував та заявив до стягнення 3% річних у сумі 6701,18 грн та інфляційні втрати у сумі 22425,00 грн.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА. ОЦІНКА АРГУМЕНТІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ 
Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із до ч. 2 ст.509 Цивільного кодексу України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України).
Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною другою статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є змішаним договором найму з елементами договору про надання послуг.
Частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (ч.5 ст.762 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч.1 ст.901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. 
Згідно з ч.1 ст.903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. 
Правовий аналіз наведених положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що договір надання послуг є двостороннім правочином, за яким обов`язку виконавця з надання певної послуги кореспондує обов`язок замовника з її оплати.
У пункті п.2.1. договору сторони погодили, що загальна щомісячна вартість послуг за розміщення шести одиниць інформаційно-рекламних конструкцій становить 1500,00 грн. 
Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). 
Сторони погодили, що відповідач здійснює щомісячну оплату послуг шляхом авансового платежу до 10 (десятого) числа кожного місяця, що передує звітному (п.2.2. договору).
Водночас у п.2.5. договору сторони погодили, що один раз на 6 місяців, за минулий період, позивач складає акт здавання-приймання наданих послуг та направляє його на електронну адресу відповідача, що вказана в цьому договорі.
З аналізу наведених вище положень договору можна дійти висновку, що обов`язок відповідача здійснювати оплату послуг виникає безпосередньо з умов договору та не ставиться в залежність від факту направлення позивачем актів здавання-приймання послуг або їх підписання відповідачем. Ненадання або непідписання таких актів не звільняє відповідача від обов`язку своєчасно та в повному обсязі здійснювати передбачену договором оплату.
Отже, відповідач зобов`язаний у строк не пізніше 10 числа кожного місяця, що передує звітному сплачувати позивачеві щомісячні платежі.
При цьому наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що 25.10.2025 позивач направив на адресу відповідача претензію вих.№317 від 23.10.2025, в якій вимагав сплатити заборгованість, яка виникла станом на 23.10.2025 та разом із претензією направив акти за періоди з 01.12.2020 по 30.09.2025. Однак, відповідач на вимогу позивача не відреагував та заборгованість за послуги з розміщення шести одиниць інформаційно-рекламних конструкцій не сплатив. Водночас строк оплати за послуги з розміщення шести одиниць інформаційно-рекламних конструкцій за жовтень-грудень 2025 року згідно із умовами п.2.2. договору є таким, що настав станом на час звернення до суду з позовом.
Договір, відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України, є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно із ст.525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1 ст.598 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).
Матеріали справи не містять доказів оплати відповідачем робіт на суму 404044,80 грн та відповідно до ч.3 ст.13 та ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження виконання ним свого обов`язку по оплаті таких робіт.
Ураховуючи викладене вище, оскільки матеріалами справи підтверджується невиконане зобов`язання за договором у сумі 91500,00 грн, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за послуги з розміщення шести одиниць інформаційно-рекламних конструкцій за період з 01.12.2020 по 31.12.2025 у розмірі 91500,00 грн. 
Згідно із ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Позивачем на підставі ст.625 ЦК України нараховано та заявлено до стягнення інфляційні втрати у сумі 22425,00 грн (період нарахування: лютий 2022 року - листопад 2025 року) та 3% річних у сумі 6701,18 грн (період нарахування: з 01.02.2022 по 31.12.2025).
Згідно із частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах №703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц).
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини другої статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та процентів річних від простроченої суми. 
Перевіривши розрахунок 3% річних судом встановлено, що позивач помилково нараховує 3% річних з 14.12.2025 по 31.12.2025, тобто з дати пред`явлення позову, оскільки право на заявлення вимоги про стягнення 3% річних, нарахованих з 14.12.2025 по 31.12.2025, на дату подання позову ще не настало. Крім того, позивач не заявляв заяву про збільшення розміру позовних вимог у встановленому процесуальним законом порядку після настання відповідних підстав. Таким чином, за перерахунком суду обґрунтованою сумою 3% річних, що належить до стягнення з відповідача є 6565,81 грн, а у задоволенні позовної вимоги про стягнення 3% річних у сумі 135,37 грн слід відмовити. 
Розрахунок інфляційних втрат є арифметично правильним, здійснений позивачем відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору. Отже, позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 22425,00 грн суд вважає обґрунтованими. 
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних до моменту фактичного виконання рішення суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення, за правилами, визначеними у рішенні суду.
Суд зазначає, що вказане не є самостійною вимогою, а є клопотанням в порядку ч.10 ст.238 Господарського процесуального кодексу України, що було підтверджено позивачем в судових засіданнях.
Так, згідно приписів ч.10 ст.238 Господарського процесуального кодексу України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Тобто вимога про зазначення в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення не є самостійною позовною вимогою, яка повинна оплачуватись судовим збором в розумінні норм Господарського процесуального кодексу України, оскільки вказана вимога заявляється безпосередньо не до відповідача у справі, а є за своєю правовою природою клопотанням позивача заявленими до суду про використання останнім передбаченого ч.10 ст.238 Господарського процесуального кодексу України відповідного права.
Таким чином, зазначаючи в тексті судового рішення про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення, суд лише використовує своє право на вчинення дій встановлене ч.10 ст.238 Господарського процесуального кодексу України.
При цьому таким правом суд може скористатись самостійно, без відповідного клопотання сторони.
Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), що здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VI цього Кодексу.
Суд зазначає, що застосування ч.10 ст.238 Господарського процесуального кодексу України сприятиме швидшому виконанню відповідачем судового рішення в частині сплати основного боргу, а позивач позбавиться необхідності ще раз звертатися до суду з позовом про стягнення з відповідача додатково нарахованих процентів, за допущене ним прострочення після ухвалення судом рішення.
Згідно з частинами 11, 12 статті 26 Закону України "Про виконавче провадження", якщо у виконавчому документі про стягнення боргу зазначено про нарахування відсотків або пені до моменту виконання рішення, виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження розраховує остаточну суму відсотків (пені) за правилами, визначеними у виконавчому документі. До закінчення виконавчого провадження виконавець за заявою стягувача перераховує розмір остаточної суми відсотків (пені), які підлягають стягненню з боржника, не пізніше наступного дня з дня надходження заяви стягувача про такий перерахунок, про що повідомляє боржника не пізніше наступного дня після здійснення перерахунку.
Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе зазначити у резолютивній частині рішення про нарахування органом (особою), що буде здійснювати примусове виконання рішення, 3 % річних на залишок основного боргу, починаючи з 14.12.2025 до моменту повної оплати боргу, з урахуванням приписів законодавства України.
Нарахування 3% річних має здійснюватися за наступною формулою: С х 3 х Д : К : 100, де: С - несплачена сума основного боргу (станом на час ухвалення рішення суду 91500,00 грн); Д - кількість днів прострочення; К - кількість днів у році, в якому наявна непогашена заборгованість.
При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення суду, що в разі часткової сплати відповідачем боргу, 3 % річних нараховуються на залишок заборгованості, що залишився, за визначеною вище формулою.
У той же час, суд звертає увагу позивача, що нормами процесуального закону не передбачено можливість зазначення у рішенні суду про нарахування інфляційних втрат до моменту виконання рішення.

ВИСНОВКИ СУДУ
За змістом ч.1 ст.14 ГПК України суд розглядає справу не інакше як, зокрема, на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до ч.3 ст.13, ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Приписами ст. 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно із ст.78, 79 Господарського процесуального кодексу України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
З огляду на вище наведене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, оскільки судом встановлено, що відповідач є таким, що порушив договірні зобов`язання за договором від 26.12.2018 в частині оплати за послуги з розміщення шести одиниць інформаційно-рекламних конструкцій за період з 01.12.2020 по 31.12.2025, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "МИКІЛЬСЬКО-СЛОБІДСЬКА 2Б", а саме в частині стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ МЕДІА" заборгованості у розмірі 91500,00 грн та нарахованих на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат у сумі 22425,00 грн та 3% річних у сумі 6565,81 грн. У задоволенні позовної вимоги в частині стягнення 3% річних у сумі 135,37 грн належить відмовити. 

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ 
Щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного.
Згідно з ч.1, 3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Частиною 1 статті 126 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до ч.2 ст.126 Господарського процесуального кодексу України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 
За змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
На підтвердження понесених витрат на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн, позивач надав у матеріали справи копії: договору про надання правничої допомоги №14/10/2025 від 14.10.2025, укладеного з адвокатським бюро "Тарас Кулачко та партнери"; акту від 14.10.2025 приймання - передачі наданих послуг; платіжної інструкції №1754 від 16.10.2025; акту від 11.12.2025 приймання - передачі наданих послуг та платіжної інструкції №1791 від 12.12.2025.
Згідно із актом від 14.10.2025 приймання - передачі наданих послуг вартість правових послуг у сумі 4000,00 грн. 
Згідно із актом № від 11.12.2025 приймання - передачі наданих послуг вартість правових послуг у сумі 2000,00 грн. 
Виходячи з позивач здійснив оплату наданих адвокатським бюро послуг на суму 6000,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №1754 від 16.10.2025 та №1791 від 12.12.2025.
З аналізу положень ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту адвокат отримує винагороду у вигляді гонорару, обчислення якого, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару відповідно до частини третьої статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" врахуванню підлягають складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, витрачений ним час, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Водночас, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань, з урахуванням складності справи, кваліфікації, досвіду і завантаженості адвоката та інших обставин. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу й обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.
Отже, діяльність адвоката є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги.
При цьому витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 ГПК України). 
За змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою (такий правовий висновок викладено в пункті 6.5 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). 
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №922/1163/18). 
За приписами ч.6 ст.126 Господарського процесуального кодексу України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідач клопотання про зменшення витрат на правову допомогу позивача не заявив.
Згідно із ч.5 ст.129 ГПК України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Судом враховано, що для включення всієї суми гонору у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень ст. 126, 129 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати позивача були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим. Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц, пункт 5.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 року у справі № 904/4507/18).
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі "East/West Alliance Limited" проти України").
У рішенні ЄСПЛ у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Отже, нормами процесуального законодавства передбачені такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (пункти 33-34; 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19.
Дослідивши докази надані позивачем на підтвердження витрат на правову допомогу, суд встановив, що заявлений розмір витрат є обґрунтованим. 
За наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених відповідачем на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи, через призму критеріїв, встановлених частиною п`ятою статті 129 ГПК України, керуючись статтями 2, 123, 126, 129 ГПК України, враховуючи обсяг виконаних робіт, з урахуванням положень наведених норм та зазначених фактичних обставин справи, беручи до уваги наведенні вище критерії, суд дійшов висновку, що заявлені відповідачем до відшкодування витрати на правову допомогу у сумі 6000,00 грн є обґрунтованими, співмірними, доцільними та такими відповідають критерію розумності.
Водночас, відповідно до ч.4 ст.129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи (у даному випадку - витрати на правничу допомогу), у разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволено частково, то відповідно розмір витрат пропорційно до задоволених позовних вимог, які підлягають відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача становить 5993,26 грн.
В іншій частині позивач про стягнення витрат на правову допомогу належить відмовити.
Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 129 ГПК України покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог.
Керуючись ст. ст. 73-74, 76-79, 86, 129, 233, 240, 242 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:
Позов задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ЛІФТ МЕДІА" (04080, м.Київ, вул.Кирилівська, буд.82, офіс 256, ідентифікаційний код 42331356) на користь Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку "МИКІЛЬСЬКО-СЛОБІДСЬКА 2Б" (02002, м.Київ, вул.Микільсько-Слобідська, буд.2Б, ідентифікаційний код 41107947) заборгованість у розмірі 91500,00 грн, інфляційні втрати у сумі 22425,00 грн, 3% річних у сумі 6565,81 грн, витрати на правову допомогу у сумі 5993,26 грн та судовий збір у сумі 2419,68 грн.
Органу (особі), що здійснює примусове виконання рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 у справі №910/15573/25, здійснювати нарахування 3% річних на суму боргу 91500,00 грн, починаючи з 14.12.2025 до моменту виконання судового рішення в частині погашення суми основного боргу. Розрахунок 3% річних здійснювати за формулою: С х 3 х Д : К : 100, де: С - несплачена сума основного боргу (станом на час ухвалення рішення суду - 91500,00 грн); Д - кількість днів прострочення; К - кількість днів у році, в якому наявна непогашена заборгованість.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.
В іншій частині позову відмовити.
Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено: 02.03.2026.

Суддя С.О. Турчин