П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 400/3718/25	

Категорія: 105000000 Головуючий в 1 інстанції: Малих О.В.
Місце ухвалення: м. Миколаїв
Дата складання повного тексту:20.11.2025р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого – Бітова А.І.
суддів – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради (далі – ВК ПМР) про стягнення з ВК ПМР відшкодування внаслідок затримки роботодавцем виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року у справі №400/5845/24 про поновлення на роботі за період з 11 березня 2025 року по 15 квітня 2025 року в сумі 41 881,32 грн.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року у справі №400/5845/24 його поновлено на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Південноукраїнської міської ради з 15 червня 2024 року. У зв`язку із затримкою поновлення на роботі позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення за період з 11 березня 2025 року по 15 квітня 2025 року.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що у своєму позові ОСОБА_1 посилається на ст. 236 КЗпП України, у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Тобто, згідно норм цієї статті можна стверджувати, що позивач (працівник) може подати один позов про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки, а не кожен місяць, як це робить позивач, а потім ще особисто зазначає/підтверджує в позові (сторінка 3), що "У відповідності до вимог ст. 160 КАС України надаю письмове підтвердження, що позивачем не подано до іншого позову (позовів) до цього самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав", що не відповідає дійсності, оскільки самостійно в позові згадує про наявність судової справи за №400/2341/25 у Миколаївському окружному адміністративному суді.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року позов ОСОБА_1 до ВК ПМР – задоволено.
Стягнуто з ВК ПМР на користь ОСОБА_1 відшкодування внаслідок затримки роботодавцем виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року по справі №400/5845/24 про поновлення на роботі за період з 11 березня 2025 року по 15 квітня 2025 року в сумі 41 881,32 грн.
В апеляційній скарзі ВК ПМР ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що в обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, юридичну особу Державної екологічної інспекції у Миколаївській області (37992292) припинено. За таких обставин, належним відповідачем у цих правовідносинах буде саме Державна екологічна інспекція України. У матеріалах справи відсутній наказ про поновлення або призначення позивача на рівнозначну посаду. Викладеним підтверджується та обставина, що суд не розглядав по суті спір між ОСОБА_1 та Південноукраїнською міською радою і виконавчим комітетом Південноукраїнської міської ради, а розглядав спір між ОСОБА_1 та Державною екологічною інспекцією Миколаївської області, до якої ні Південноукраїнська міська рада ні виконавчий комітет Південноукраїнської міської ради не мають ніякого стосунку. Отже, у суду першої інстанції, під час винесення оскаржуваного рішення, були відсутні підстави вважати, що Виконавчим комітетом Південноукраїнської міської ради було порушено права позивача в частині поновлення його на посаді, а позивачем протилежного не доведено, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову. Мало того, під час розгляду справи та винесення оскаржуваного рішення суд навіть невірно визначився з відповідачем по справі. Окремо звертаємо увагу суду апеляційної інстанції на ту обставину, що судом першої інстанції, під час обґрунтування оскаржуваного рішення, здійснено підміну поняття «виконавчий орган ради» на виконавчий комітет ради. Вважаємо, що викладеними обставинами чітко підтверджено, що: під час винесення оскаржуваного рішення, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи; неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права; висновки, викладені в рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а тому рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20.11.2025 року у справі № 400/3718/25 є неправосудним, підлягає скасуванню повністю з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ВК ПМР, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлені, судом апеляційної інстанції підтверджені, учасниками апеляційного провадження неоспорені наступні обставини.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року у справі №400/5845/24 частково задоволено позов ОСОБА_1 до ПМР та ВК ПМР:
- визнано протиправним та скасовано п.3, п.4 рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 28 березня 2024 року №1663 "Про внесення змін до структури та чисельності виконавчих органів Южноукраїнської міської ради, апарату Южноукраїнської міської ради та її виконавчого комітету";
- визнано протиправним та скасовано рішення Южноукраїнської міської ради Миколаївської області від 23 травня 2024 року №1744 "Про звільнення ОСОБА_2 з посади заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради";
- поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради Південноукраїнської міської ради з 15 червня 2024 року;
- стягнуто з ВК ПМР на користь ОСОБА_1 середній заробіток, без утримання податків та обов`язкових зборів, за час вимушеного прогулу з 15 червня 2024 року до 14 липня 2024 року в сумі 32 216,40 грн;
- стягнуто з ВК ПМР на користь ОСОБА_1 середній заробіток, без утримання податків та обов`язкових зборів, за час вимушеного прогулу з 15 липня 2024 року до 13 лютого 2025 року в сумі 248 066,28 грн;
- в решті позовних вимог – відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року у справі №400/5845/24 залишено без змін.
Рішення суду відповідачем виконано не було.
Позивач звертався до відповідача із заявами про поновлення його на посаді, але відповідач відмовлявся виконувати рішення суду.
У зв`язку із вказаним, позивач був змушений звернутись до суду із позовними заявами про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення за період з 11 березня 2025 року по 15 квітня 2025 року.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року заяву ОСОБА_1 про виправлення описки у судовому рішенні – задоволено.
Не змінюючи суті, внесено виправлення до рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року у справі №400/3718/25 шляхом виключення із тексту рішення абзаців щодо "Державної екологічної інспекції у Миколаївській області", а також висновку про "належного відповідача – Державну екологічну інспекцію України".
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутній наказ про поновлення або призначення позивача на рівнозначну посаду. Отже, відповідач доказів виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді суду не надав. Період затримки виконання рішення суду за період з 11 березня 2025 року по 15 квітня 2058 року складає 26 робочих днів.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що середня заробітна плата за час затримки виконання судового рішення, яка підлягає стягненню на користь позивача, в даному випадку складає 41 881,32 грн (1 610,82 грн. х 26 = 41 881,32 грн.).
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 6-12, 77 КАС України, КЗпП України, Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 ''Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати''.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, виходячи з наступного.
Відповідно ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 3 ч.1 ст. 371 КАС України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Правові положення аналогічного змісту містяться також в ст. 235 КЗпП України, якою передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Згідно ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
З аналізу наведених правових норм вбачається, що законодавством передбачено обов`язок роботодавця негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.
Негайне виконання судового рішення полягає у тому, що таке рішення підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, а негайно з моменту його прийняття.
Рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. При цьому працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи і можливості виконання своїх обов`язків.
Наведена правова позиція підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 17 червня 2020 року у справі №521/1892/18.
З огляду на зазначене, після прийняття рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025 року №400/5845/24 ОСОБА_1 було поновлено на посаді заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради та вказано, що рішення суду в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню, як у роботодавця, виник обов`язок добровільно і негайно виконати це рішення в частині поновлення позивача на роботі.
Колегія суддів звертає увагу, що судове рішення про поновлення на посаді підлягає негайному виконанню та жодним чином не може ставитися в залежність від будь-яких обставин, за виключенням непереборних.
Враховуючи встановлені чинним законодавством гарантії обов`язковості виконання судових рішень, суд зазначає, що затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена ст. 236 КЗпП України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, згідно ст. 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Колегія суддів зазначає, що для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі ст. 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Аналогічна правова позиція викладена у постанова Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №802/1183/16-а та від 05 березня 2020 року у справі №280/360/19.
Також, ст. 236 КЗпП України не містить застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткові дії, що вказують на його бажання поновитися на роботі. Добровільне виконання рішення суду боржником – це його законодавчо встановлений обов`язок, який не є похідним від дій особи (подання заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження), яку поновлено на роботі.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 11 червня 2020 року у справі №816/1895/18 та від 10 травня 2019 року у справі №816/1791/17.
Крім того, колегія суддів акцентує увагу на тому, що, зокрема, у постанові від 21 жовтня 2021 року у справі №640/19103/19 Верховний Суд з цього приводу зазначив, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості та підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно із часу його проголошення у судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист прав та інтересів громадян і держави.
Належним виконанням рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання роботодавцем (власником або уповноваженим ним органом) про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
Верховний Суд у цій справі підкреслив, що невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Водночас така відповідальність не поставлена в залежність від дій чи ініціативи працівника.
Крім того, Верховний Суд у справі №640/19103/19 зазначив, що відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 КЗпП України, згідно з якою виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі проводиться незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно із фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Верховний Суд наголосив, що наведені приписи КЗпП України не містять застережень, що власник або уповноважений ним орган не відповідає за затримку виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, якщо працівник не вчинив додаткових дій, які б вказували на його бажання поновитися на роботі.
За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що відповідач не довів належними та допустимими доказами неможливість вчасного виконання рішення про поновлення позивача на посаді, а тому суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що позивач має право на виплату середнього заробітку за час затримки виконання рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2025року №400/5845/24.
Таким чином, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що у позивача виникло право на отримання середнього заробітку, оскільки рішення суду про поновлення його на посаді не виконано з незалежних від нього причин.
Затримка виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника тягне обов`язок роботодавця виплатити такому працівникові середній заробіток за весь час затримки.
Згідно п.5 Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 ''Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати'' (надалі - Порядок №100) основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим п.8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.
Відповідно ч.4 ст. 78 КАС України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Колегія суддів зазначає, що розмір середньоденна заробітна плата позивача, встановлена у рішенні суду від 13 лютого 2025 по справі №400/5845/24 та її розмір дорівнює 1 610,82 грн. грн.
Період затримки виконання рішення суду за період з 11 березня 2025 року по 15 квітня 2025 року складає 26 робочих днів.
Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на посаді становить 41 881,32 грн (1 610,82 х 26 = 41 881,32 грн.).
Щодо посилань апелянта, що належним відповідачем у цих правовідносинах буде саме Державна екологічна інспекція України, тобто суд першої інстанції не розглядав по суті спір між ОСОБА_1 та ПМР та ВК ПМР, а розглядав спір між ОСОБА_1 та Державною екологічною інспекцією Миколаївської області, до якої ні ПМР ні ВК ПМР не мають ніякого стосунку, колегія суддів зазначає наступне.
Колегія суддів акцентує увагу на тому, що ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року заяву ОСОБА_1 про виправлення описки у судовому рішенні – задоволено. Не змінюючи суті, внесено виправлення до рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року у справі №400/3718/25 шляхом виключення із тексту рішення абзаців щодо "Державної екологічної інспекції у Миколаївській області", а також висновку про "належного відповідача – Державну екологічну інспекцію України".
Колегія суддів констатує, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було допущено описку в судовому рішенні та на підставі заяви ОСОБА_1 про виправлення описки в судовому рішенні, зокрема, виключено з мотивувальної частини абзаци які стосуються Державної екологічної інспекції у Миколаївській області та Державної екологічної інспекції України.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає безпідставним довід апеляційної скарги про те, що ні ПМР ні ВК ПМР не мають ніякого стосунку до спірних правовідносин.
Інші доводи апеляційної скарги зроблених висновків суду першої інстанції не спростовують, тоді як факти та мотивування яких повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об`єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні справи.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Південноукраїнської міської ради залишити без задоволення, а рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 12 лютого 2026 року.

Головуючий: Бітов А.І.

Суддя: Лук`янчук О.В.

Суддя: Ступакова І.Г.