УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №277/747/25 Головуючий у 1-й інст. Корсун Т. Г. 
Категорія 60 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М., 
суддів: Павицької Т.М., Шалоти К.В.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №277/747/25 за позовом ОСОБА_1 до Барашівської сільської ради Звягельського району Житомирської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2025 року, яке ухвалене під головуванням судді Корсун Т.Г. в с-щі Ємільчине,

в с т а н о в и в:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Барашівської сільської ради Звягельського району Житомирської області. Просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок із господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Свій позов обґрунтовував тим, що він із травня місяця 2013 року проживає в житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_1 . Житловий будинок за вказаною адресою належав ОСОБА_2 , яка ще в 2000 році виїхала до рф на постійне місце проживання та, наскільки йому відомо, вона там і померла, точна дата її смерті йому не відома, оскільки будь-якого контакту вони більше не підтримували. Перед тим, як вона мала намір виїхати, пообіцяла йому, що вказаний житловий будинок у майбутньому належатиме йому. Починаючи з 2000 року, він навідувався до будинку та доглядав за ним. У 2004 році замовив та виготовив технічний паспорт на вказаний житловий будинок із господарськими будівлями. При їхній останній зустрічі з ОСОБА_2 у 2000 році вони домовилися, що він придбає у неї вказаний будинок, а вона надасть йому всі необхідні правовстановлюючі документи на житловий будинок. Вказана домовленість відбулася в усній формі після сплати необхідної суми коштів та ОСОБА_2 надала йому ключі від житлового будинку, а в травні місяці 2013 року він розпочав безперервно проживати у спірному будинку, добросовісно і відкрито обробляє земельну ділянку, вважає його своїм вже понад 11 років. Із травня 2013 року він розпочав безперервно проживати у спірному будинку добросовісно і відкрито, зробив ремонт, обробляє земельну ділянку, вважає нерухоме майно своїм вже понад 11 років. 

Рішенням Ємільчинського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, визнавши за ним право власності на житловий будинок за набувальною давністю.
Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі №910/17274/17 та у постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року в справі №755/16913/16. Станом на 2013 рік, коли він розпочав проживати у зазначеному житловому будинку, вказане нерухоме майно не мало власника, спадкоємців також не було, з чого можна зробити висновок, що він фактично заволодів чужим нерухомим майном, власник, станом на 2013 рік, вже був невідомий, оскільки ОСОБА_2 померла, а спадкоємців не було. Він намагався з`ясувати коло спадкоємців, але відповідно до довідки селищної ради, що наявна в матеріалах справи, спадкодавець була зареєстрована на день смерті та шість місяців потому одна. Вважає, що він добросовісно, безтитульно заволодів нерухомим майном, власник якого померла, і продовжує відкрито та безперервно володіти будинком із господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , поводиться як власник, починаючи з 2013 року, тобто більше десяти років та набув право власності на це майно за набувальною давністю на підставі частини першої ст.344 ЦК України.

Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Сторони та їх представники у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи учасники повідомлені належним чином (а.с.73-75). Представники сторін спрямували заяви про розгляд справи за відсутності позивача та представників сторін. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Згідно з ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій ст.344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України, слід виходити із того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. 

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_2 на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності серії НОМЕР_1 , виданим на підставі рішення виконкому Барашівської сільської ради Ємільчинського району Житомирської області від 27 березня 2004 року №17 (а.с.18).

Вказана обставина також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та довідкою Комунального підприємства «Новоград-Волинське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 27 серпня 2019 року (а.с.19-20).

Відповідно до технічного паспорту, виготовленого 06 травня 2004 року на житловий будинок АДРЕСА_3 , що має загальну площу 76,60 кв.м, замовником технічної інвентаризації є ОСОБА_1 (а.с.21-34).

Згідно з довідкою Барашівської сільської ради Звягельского району Житомирської області від 14 лютого 2025 року №48 у житловому будинку в АДРЕСА_1 , із травня 2013 року по 03 листопада 2019 року (без реєстрації), а з 04 листопада 2019 року по даний час зареєстрований і постійно проживає ОСОБА_1 (а.с.7). Також у своїй довідці постійно діючий орган місцевого самоврядування зазначає про те, що позивач добросовісно, відкрито проживає, розпоряджається та користується житловим будинком, утримує його, підтримує в належному стані понад 11 років безперервно.

Між ТзОВ «Житомиробленерго» та ОСОБА_1 укладений договір від 27 вересня 2019 року №05-911244 про надання послуг із розподілу (передачі) електричної енергії за адресою АДРЕСА_1 (а.с.10-16). Відповідно до довідки ТзОВ «Житомирська обласна енергопостачальна компанія» від 31 березня 2025 року №246 абонентом за адресою АДРЕСА_2 , є ОСОБА_1 (а.с.9).

Із довідки Барашівської сільської ради Звягельського району Житомирської області від 14 лютого 2025 року №49 на день смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та за шість місяців до її смерті вона була зареєстрована та постійно проживала одна за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.8). Інших зареєстрованих за даною адресою не було.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта ст.263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року в справі №910/17274/17 виснувала, якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Отже, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Із викладеного вище слідує, що ОСОБА_1 знав хто є власником жилого будинку, розташованого в АДРЕСА_1 , а тому неможливе визнання за ним права власності на житловий будинок за набувальною давністю, оскільки не доведена ознака добросовісного заволодіння чужим майном, а за таких обставин факт відкритого та безперервного володіння будинком упродовж понад одинадцяти років, на що посилається позивач у апеляційній скарзі, правового значення не має та висновків суду першої інстанції не змінює.

Сам по собі факт користування спірним майном не дає підстав для задоволення позову про набуття права власності на нього на підставі ст.344 ЦК України, оскільки положення вказаної статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань, чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Матеріали справи не містять жодних доказів того, що позивач володів будинком, розташованим у АДРЕСА_1 , поза волею ОСОБА_2 .

Окрім того, позивач у апеляційній скарзі визнає той факт, що між ним та ОСОБА_3 була домовленість про придбання ним вказаного будинку та остання надала йому ключі від житлового будинку, що також виключає обставину володіння позивачем будинком поза волею власника.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для визнання за ОСОБА_1 права власності на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 , за набувальною давністю, оскільки позивач в контексті положень ст.344 ЦПК України не є добросовісним набувачем, як правильно вважав суд першої інстанції, а самі по собі відкритість і безперервність користування спірним майном, як вже наголошено вище, ще не є достатніми підставами для набуття права власності за набувальною давністю.

Решта доводів апеляційної скарги зводиться до неправильного тлумачення норм матеріального права та переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав належну оцінку у відповідності до положень ст.89 ЦПК України, а також до незгоди з висновками суду першої інстанції. 

Оскільки рішення постановлено з додержанням норм матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні. Відповідно до положень ст.375 ЦПК України рішення суду першої інстанції залишається без змін.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ємільчинського районного суду Житомирської області від 18 вересня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: