Дата документу 08.04.2026 Справа № 333/1902/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/1902/25 Головуючий у 1-й інстанції: Піх Ю.Р.
Провадження № 22-ц/807/568/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С.,
Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Железняка Віктора Кузьмича, на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2025 року ОСОБА_2 , в особі адвоката Крупка О.С., звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 14.02.2013 року між ним та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який зареєстрований Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, про що складено актовий запис № 33.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2022 року у справі № 333/4555/22 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. 
Під час шлюбу у подружжя народилася донька - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2014 року у справі № 333/4214/14-ц вирішено стягнути з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісяця, у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходів), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.05.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.
Починаючи з 09.03.2016 року на примусовому виконанні в Комунарському ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції міського управління юстиції (м. Одеса) перебуває виконавчий лист № 333/4214/14-ц, виданий Комунарським районним судом м. Запоріжжя, про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Станом на 03.01.2025 р. розмір заборгованості по аліментам становить 40 938,32 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості від 03.01.2025 р., складеним державним виконавцем Комунарського ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів їх малолітня донька ОСОБА_3 фактично проживала разом зі своєю матір`ю ОСОБА_1 лише по січень 2016 р. Починаючи з 2016 р. відповідач ОСОБА_1 почала періодично їздити до Польщі, а з червня 2017 р. та по теперішній час ОСОБА_1 постійно проживає в Польщі. До вересня 2021 р. ОСОБА_1 приїздила в Україну кілька разів на рік, а з 14 вересня 2021 р. взагалі не приїздила в Україну, що підтверджується листом Державної прикордонної служби України № 91-16854/18/24-вих від 11.03.2024 р. 
Позивач, починаючи з 30.08.2011 р. по теперішній час є військовослужбовцем. У зв`язку із проходженням військової служби та прийняттям участі в АТО, позивач переміщувався по території України та не мав постійного місця проживання, тому не мав можливості постійно проживати разом з дитиною. 
У зв`язку із зазначеними обставинами, з 2016 р. до червня 2017 р. малолітня дитина ОСОБА_3 фактично мешкала у батьків відповідача, а з червня 2017 р. та по теперішній час малолітня дитина ОСОБА_3 фактично проживає разом з батьками ОСОБА_2 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 (наразі є окупованою територією).
Підтвердженням того, що дитина не проживає з матір`ю за кордоном є лист Державної прикордонної служби України № 91-36774/18/23-вих від 03.08.2023 р., з якого вбачається, що ОСОБА_3 починаючи з 08.11.2017 р. по 03.08.2023 р. державний кордон України, лінії розмежування з тимчасово окупованими територіями не перетинала.
Крім того, починаючи з 01.09.2019 р. по теперішній час ОСОБА_3 навчається в КЗ «Преславська гімназія імені академіка Миколи Державіна» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області, що підтверджується Довідкою № 098 від 02.12.2022 р., виданою директором КЗ «Преславська гімназія імені академіка Миколи Державіна» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області. 
На початку повномасштабного вторгнення 24.02.2022 р., ОСОБА_2 як військовослужбовець по службі вимушений був покинути місце проходження служби в м. Бердянськ. При цьому, 24.02.2022 р. перед від`їздом намагався організувати вивезення своєї доньки ОСОБА_6 та своїх батьків, проте батьки відмовилися покинути місце проживання та відмовилися віддати йому його доньку ОСОБА_3 . 
Відповідач з 24.02.2022 р. ігнорує неодноразові заклики ОСОБА_2 поїхати та забрати з окупованої території їх доньку у його батьків. З об`єктивних причин та з метою уникнення загрози життю та здоров`ю своєї дитини самостійно ОСОБА_2 цього здійснити не може. 
Позивач звернувся із заявою про допомогу вивезти його доньку з окупованої території до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини.
Згідно листа Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини № 77454.4/4-21100.3/23/42.1.3 від 16.12.2024 р. питання щодо повернення доньки ОСОБА_3 на підконтрольну Україні територію, Секретаріат, за сприяння держави посередника Катару, передав на розгляд до російської федерації. В результаті проведених заходів, за інформацією країни-посередника з`ясовано, що: мати дитини ОСОБА_1 перебуває у республіці Польща; ОСОБА_3 проживає на т.о.т. в с. Преслав Бердянського району Запорізької області з бабусею по лінії батька, на яку оформлено тимчасову опіку над онукою за згодою матері дитини.
При цьому, про надання згоди відповідачем на тимчасову опіку над дитиною бабусею, позивач дізнався лише отримавши вказаний лист від Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. Відповідач без згоди позивача (батька дитини) надала згоду на тимчасову опіку над дитиною. Хоча відповідачу достеменно відомо, що батьки ОСОБА_2 , яким відповідач надала згоду на опіку, співпрацюють із владою країни-агресора та мають антиукраїнські погляди, що беззаперечно негативно вплине на виховання їх доньки. Окрім зазначеного, факт проживання дитини - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2017 р. з батьками позивача (наразі це тимчасово окупована територія) установлений в Постанові Запорізького апеляційного суду від 19.11.2024 р. у справі № 333/5519/23.
Вважає, що вищезазначені обставини та докази беззаперечно доводять, що починаючи з червня 2017 року малолітня дитина ОСОБА_3 фактично не проживає зі своєю матір`ю ОСОБА_1 .
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд припинити стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходів), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на підставі заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2014 р. у справі № 333/4214/14-ц, починаючи з червня 2017 року, та стягнути з відповідача на його користь судові витрати.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення стягнення аліментів задоволено.
Припинено стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходів), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на підставі заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2014 р. у справі № 333/4214/14-ц, починаючи з червня 2017 року. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Железняка В.К., подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити по справі нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення, стягнути судові витрати.
Мотивуючи апеляційну скаргу зазначає, що ОСОБА_2 є злісним неплатником аліментів, якого суд звільнив від обов`язку утримувати дитину взагалі, та залишив малолітню дитину, яка перебуває в окупації, без засобів для існування.
Відповідачка надала суду платіжні банківські документи про перерахування нею грошей, отриманих в якості аліментів, своїй свекрусі та матері позивача - ОСОБА_4 для матеріального забезпечення дочки. Суд не взяв до уваги вказані письмові докази і оцінки їм в рішенні не надав. В той же час перебування дитини у третіх осіб (у батьків позивача), яке сталось в силу обставин війни та окупації території місця перебування дитини, не припиняє обов`язку позивача утримувати дитину та сплачувати аліменти на користь відповідачки за умови, що аліменти витрачаються за цільовим призначенням.
Отримувані від позивача аліменти відповідачка використовує виключно на утримання дочки ОСОБА_8 та регулярно і в повному обсязі надсилає їх своїй свекрусі та матері позивача - ОСОБА_4 , що підтверджують квитанції про надсилання грошових коштів, які додані до відзиву на позов. 
Відповідачка наразі позбавлена можливості забрати дочку у свекрухи, з окупованої російською федерацією території Приморського району Запорізької області. 26 червня 2024 р. відповідачка мала невдалу спробу заїхати через республіку білорусь та російську федерацію на окуповану територію Запорізької області до села Преслав для подальшого проживання разом з дочкою ОСОБА_9 . Однак в аеропорту шереметьєво при перевірці документів на в`їзд до російської федерації прикордонною службою фсб росії було вирішено, що відповідачка становить загрозу безпеці російської федерації та запропоновано негайно залишити територію російської федерації, внаслідок чого відповідачка змушена була повернутись через республіку білорусь до Республіки Польща. Підтверджують викладене додані до відзиву письмові докази: віза республіки білорусь на ім`я ОСОБА_1 ; авіаквитки на ім`я ОСОБА_1 ; міграційна карта на в`їзд до рф на ім`я ОСОБА_1 ; листи підрозділів фсб росії на ім`я ОСОБА_1 
Припинення стягнення аліментів з позивача залишить дитину ОСОБА_10 без засобів для існування з боку батька, поставить дитину у вкрай тяжке матеріальне становище. Задоволення позову завдасть значної шкоди дитині ОСОБА_8 та буде збагачувати позивача і його співмешканку, що недопустимо.
Від ОСОБА_2 , в особі представника – адвоката Смик (Крупка) О.О., на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та, як наслідок, ухвалено обґрунтоване та законне рішення, а викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.
Так, наведені відповідачем в апеляційній скарзі підстави припинення стягнення аліментів, передбачені ст.ст. 188, 190, 193 СК України, визначають інші обставини для припинення стягнення аліментів, які відмінні від обставин по даній справі, а тому не можуть бути застосовані в даному спорі. 
Позивач мав би змогу реалізувати своє право на звернення до органів опіки та піклування за умови, як би дитина проживала спільно з матір`ю (відповідачкою по справі), місце їх проживання було на території України та мати використовувала б отримані аліменти на дитину. В даному ж випадку, донька мешкає окремо від матері; відповідачка постійно проживає за кордоном; кошти не використовуються за цільовим призначенням на дитину. А тому звернення до органу опіки та піклування не має ефективного способу захисту прав позивача. 
Крім того, підставою звернення позивача до суду є саме те, що відповідач, на користь якої стягуються аліменти на утримання дитини, не проживає разом з дитиною, а аліменти використовуються не за цільовим призначенням (не спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини). 
Доводи відповідача, що позивач - батько дитини є злісним неплатником аліментів та з моменту народження доньки не приймає участі в її виховані та утримані є неправдивими та намаганням відповідача обмовити позивача. При цьому, обставини участі у виховані та утримані позивачем дитини не є предметом спору по даній справі, а тому не досліджувалися судом при розгляді даної справи, а від так вказані відповідачем доводи не заслуговують на увагу. Проте, позивач вважає за необхідне зазначити, що завжди приймав участь у виховані та утримані своєї доньки. А заборгованість по сплаті аліментів виникла не з вини позивача, а внаслідок недобросовісних дій відповідача, яка всупереч їх з позивачем домовленостей після того, як вона припинила проживати разом з дитиною та виїхала за кордон не відкликала з примусового стягнення виконавчий лист. Так, починаючи з липня 2019 р. та по червень 2023 р. (надходження до військової частини постанови ДВС про звернення стягнення на заробітну плату від 08.06.2023 р.) з ДВС жодних повідомлень про стягнення аліментів на адресу місця реєстрації чи за місцем служби позивача не надходило. ОСОБА_1 жодного разу за вказаний період не згадувала та не вимагала від позивача сплати аліментів, а тому він був впевнений, що їхня з ОСОБА_1 домовленість була нею виконана. Тільки після надходження за місцем служби постанови ДВС про звернення стягнення на заробітну плату від 08.06.2023 р., він дізнався про наявність у нього заборгованості по аліментам та зрозумів, що ОСОБА_1 не відкликала виконавчий лист. Починаючи з липня 2019 року та по 24.02.2022 р. ОСОБА_2 постійно передавав продукти харчування, одяг та грошові кошти для дитини своїм батькам. Також, за період березень-травень 2022 р. позивач перераховував на рахунок своєї мами грошові кошти на дитину у розмірі 15 000 грн. Після того, як територія, де наразі мешкає дитина, була окупована, а його батьки почали співпрацювати з окупантами, перерахування коштів стало не можливим. Всі ці обставини та докази досліджувалися та оцінювалися під час розгляду справи № 333/5519/23. 
Крім того, позивачем надано розрахунок заборгованості, відповідно якого станом на 14.04.2025 р. заборгованість зі сплати аліментів складала 7 582,92 грн, яка наразі вже погашена. А відтак доводи відповідача про наявність у позивача значної заборгованості зі сплати аліментів та не виконання рішення суду про стягнення аліментів є необґрунтованими та не доведеними належними доказами. 
Відповідач не спростувала доводи позивача та надані ним докази, та не доказала, що вона проживає разом з дитиною та має право відповідно до приписів СК України бути особою, на користь якої повинні стягуватися аліменти, та отримувані аліменти самостійно нею використовуються виключно на потреби дитини.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За положеннями п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що стягнення з позивача аліментів на утримання дитини, враховуючи, що дитина ОСОБА_3 не проживає з відповідачем з червня 2017 року та в силу зазначених обставин фактично проживає на тимчасово окупованій території та перебуває під тимчасовою опікою бабусі (матері позивача), суперечить положенням статті 181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина. А відтак на даний час правові підстави для отримання відповідачем ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_3 відсутні, та, як наслідок, наявні підстави для припинення стягнення з ОСОБА_2 аліментів на дитину на користь відповідача.
Отже, дитина сторін, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з червня 2017 року постійно проживає з батьками позивача на окупованій території України. Враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, суд вважав необхідним захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення на користь відповідачки аліментів на утримання доньки, які стягуються на підставі заочного рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 24.07.2014 по справі № 333/4214/14-ц. 
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 14.02.2013 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , яке видане 14.02.2013 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 22.11.2022 року, справа № 333/4555/22, шлюб між сторонами розірвано.
Сторони мають спільну дитину – доньку, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 24.07.2014 р. у справі № 333/4214/14-ц стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісяця, у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходів), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.05.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідно до розрахунку заборгованості державного виконавця Комунарського ВДВС у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 03.01.2025 року, розмір заборгованості зі сплати аліментів ОСОБА_2 станом на 31.12.2025 року становить 40 938,32 грн. 
Станом на 14.04.2025 року розмір заборгованості по аліментам становить 7 582,92 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості від 14.04.2025 року, складеним державним виконавцем Комунарського ВДВС у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Згідно з відповіддю Адміністрації Державної прикордонної служби України від 04.03.2024, ОСОБА_1 у період з 17.12.2017 періодично перетинала державний кордон України з поверненням. Востаннє відповідач виїхала з країни 14.09.2021, після цього державний кордон України не перетинала.
Як вбачається з довідки № 098 від 02.12.2022, виданої директором КЗ «Преславська гімназія імені академіка Миколи Державіна» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області, ОСОБА_3 з 01.09.2019 навчається в КЗ «Преславська гімназія імені академіка Миколи Державіна» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області.
З наданих відповідачем копій платіжних інструкцій АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що ОСОБА_1 у період з серпня 2023 року по березень 2025 року здійснювала перекази на ім`я ОСОБА_4 , призначення платежу зазначено: «переказ власних коштів», «переказ власних коштів, аліменти», «переказ власних коштів, аліменти на - ОСОБА_3 ».
У зв`язку з тимчасовою окупацією місця проживання батьків позивача, з якими перебуває донька, ОСОБА_2 звертався до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини з проханням допомогти у вирішенні питання вивезення його доньки – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з тимчасово окупованої території, про що свідчать звернення ОСОБА_2 від 14.07.2023 року та відповідь Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 01.08.2023 року.
Отже, судом встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_3 за кордоном з матір`ю не перебуває, що підтверджує і сама відповідачка. Дитина проживає на тимчасово окупованій території – в с. Преслав Бердянського району Запорізької області з батьками позивача, навчається в КЗ «Преславська гімназія імені академіка Миколи Державіна» Приморської міської ради Бердянського району Запорізької області.
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права, чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи є ефективним обраний позивачем спосіб захисту порушеного права та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року в справі № 925/1265/16).
Цивільні права/інтереси захищаються в спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Під час розгляду справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Отже, для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно також враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
За своєю суттю аліменти - це кошти, покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків, хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати, спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей.
Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої одним із таких способів є припинення правовідношення.
Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Зазначена норма не встановлює вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення.
З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.
Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, за яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.
Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 28 червня 2023 року у справі № 186/126/21 (провадження № 61-1949св23).
Згідно з висновком Верховного Суду, зробленого у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц з урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини) "однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником…. Нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина".
Відповідно до СК України аліменти, одержані на дитину, є її власністю. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами винятково за цільовим призначенням в інтересах дитини.
Припинення стягнення аліментів можливе, якщо одержувач аліментів не витрачає отримані ним гроші на дитину.
Контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей.
За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.
Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22)
У постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18) Верховний Суд дійшов наступного висновку: «Сімейне законодавство України не містить підстав для припинення стягнення аліментів, за рішенням суду, яке набрало законної сили, однак за аналогією права для врегулювання такого роду правовідносин можуть бути застосовані норми частини четвертої статті 223 ЦПК України 2004 року. Отже, обраний позивачем спосіб захисту своїх прав є ефективним».
У постанові Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18 суд виснував, що вирішуючи спір у справі в частині позовних вимог про звільнення від сплати аліментів, суди попередніх інстанцій виходили з того, що у серпні 2018 року настали певні обставини, тобто фактичне проживання дитини з особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь особи, з якою дитина на час ухвалення рішення про стягнення аліментів проживала, і настання цих обставин впливає на припинення сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання сина.
Основними засадами судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Предметом доказування під час судового розгляду є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що нарахування аліментів за період, коли дитина не проживала з матір`ю, суперечить цільовому призначенню аліментів, за рахунок яких утримується дитина, оскільки встановлено, що донька сторін - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з червня 2017 року не проживає з одержувачем аліментів - ОСОБА_1 , відповідно, наявні підстави для припинення примусового стягнення на користь матері дитини аліментів на утримання доньки, які стягуються на підставі заочного рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 24.07.2014 по справі № 333/4214/14-ц.
Вирішуючи спір у справі, суд першої інстанції правильно вважав, що з червня 2017 року настала обставина, а саме, фактичне не проживання доньки сторін – ОСОБА_3 з відповідачкою, з якою на час ухвалення рішення про стягнення аліментів проживала дитина, що не заперечується ОСОБА_1 . Доказів протилежного матеріали справи не містять. Настання такої обставини має значення для вирішення цього спору.
Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам по справі, прийшов до вірного висновку про обґрунтованість вимоги позивача про припинення стягнення з нього аліментів.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачка надала суду платіжні банківські документи про перерахування нею грошей своїй свекрусі та матері позивача - ОСОБА_4 для матеріального забезпечення дочки, висновків суду не спростовують, оскільки ОСОБА_1 , зі свого боку, повинна утримувати дочку нарівні з позивачем.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 є неплатником аліментів, не є предметом спору у цій справі, а тому не досліджується судом при розгляді цієї справи.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Решта доказів та обставин, на які посилається заявниця в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.
Висновки суду першої інстанції є достатньо аргументованими, тому апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи скаржника, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника - адвоката Железняка Віктора Кузьмича, залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2025 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 08 квітня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар

Е.А. Онищенко