Справа № 459/3497/25      Головуючий у 1 інстанції: Отчак Н.Я. 
Провадження № 22-ц/811/121/26      Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

02 квітня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – представника позивача – адвоката Левчука М. О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скарга ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на ухвалу Шептицького міського суду Львівської області від 05 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Шептицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Шептицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, відділ у справах дітей Шептицької міської ради про визнання батьківства,

ВСТАНОВИВ:

у провадженні Шептицького міського суду Львівської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи: Шептицький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Шептицькому районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, відділ у справах дітей Шептицької міської ради про визнання батьківства.
Ухвалою Шептицького міського суду Львівської області від 05 січня 2026 року призначено по справі судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Державної спеціалізованої установи «Київське міське бюро судово-медичної експертизи».
На вирішення експертизи поставлено таке запитання: чи є ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та чи існує між ними кровна спорідненість ?
Оплату експертизи вирішено провести за рахунок ОСОБА_3 .
Зобов`язано ОСОБА_3 та ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 з`явитися за викликом експертної установи за першою вимогою.
Роз`яснено сторонам положення статті 109 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі.
Надано в розпорядження експертів матеріали цивільної справи №459/3497/25.
Експертів попереджено про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України.
На час проведення експертизи провадження по справі зупинено.
Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши через систему «Електронний суд» в січні 2026 року апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати ухвалу Шептицького міського суду Львівської області від 05 січня 2026 року, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що в оскарженій ухвалі не зазначені підстави проведення призначеної судом експертизи. Позивач не довів підстав для її призначення, як і не надав доказів спільного проживання на час зачаття сина. Оскільки за обставинами цієї справи призначення експертизи не є обов`язковим, а суд не з`ясував у позивача наявність у нього відповідних висновків експертів із цих самих питань, ухвала суду про призначення експертизи є незаконною. Зазначає, що клопотання позивача про призначення експертизи суперечить вимога статті 117 ЦПК України, судовий збір за його подання не сплачений. Враховуючи такі обставини, суд першої інстанції мав би повернути відповідне клопотання без розгляду.
В лютому 2026 року від ОСОБА_3 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_5 , в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін, такий мотивований законністю оскарженої ухвали.
Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина друга статті 2 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша, друга та третя статті 12 ЦПК України).
Згідно зі частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами як висновками експертів (пункт 2 частини другої статті 76 ЦПК України).
Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
У цьому контексті, беручи до уваги словесну конструкцію цієї норми «дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів)», можна сформулювати визначення належного доказу як доказу, який має логічний зв`язок з обставинами, що становлять предмет доказування, а цей предмет, у свою чергу, складають факти матеріально-правого та процесуального характеру (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2026 року в справі № 320/5680/25).
Судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду (стаття 1 Закону України «Про судову експертизу»).
Згідно із частинами першою – третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.
Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності (частина перша статті 103 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 27 липня 202 року в справі №807/1321/17 зазначено, що судова експертиза призначається у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.
У пункті 71 рішення від 01 червня 2006 року у справі «Дульський проти України» (заява № 61679/00) Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) також підкреслив, що експертиза, призначена судом, є одним із засобів встановлення або оцінки фактичних обставин справи і тому складає невід`ємну частину судової процедури.
Саме тому, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають виконувати активну роль у встановленні об`єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення всіх фактичних даних зі спору (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04)).
У рішенні від 15 листопада 2017 року у справі «Бендерський проти України» (заява № 22750/02) ЄСПЛ виснував, що оцінюючи фактичні обставини справи за стандартом доказування у цивільних справах як «баланс вірогідностей», факти встановлені в експертному висновку, є більш вірогідними за інші докази.
Предметом позову у даній справі є визнання батьківства.
Касаційний суд, враховуючи рішення ЄСПЛ від 14 березня 2024 року у справі «Молдован проти України» (заява № 62020/14, § 45 - 47, 51 – 53) вже звертав увагу, що: «встановлення батьківства складає «приватне життя»; встановлення батьківства, з урахуванням «філософії» Європейського суду з прав людини, може відбуватися на підставі будь-яких доказів, які можуть бути взяті судом до уваги, що з достовірністю підтверджують батьківство. Тобто як на підставі «соціальних» доказів (спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, чи спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства), так і за допомогою результатів ДНК-експертизи» (див., зокрема постанову Верховного Суду 10 вересня 2025 року в справі № 753/23080/23).
У цьому рішення ЄСПЛ також зазначив, що висновок експертизи ДНК у подібних правовідносинах не можна ігнорувати, оскільки він є чи не єдиним об`єктивним доказом, який може свідчити про факт батьківства однієї особи стосовно іншої.
Також ЄСПЛ неодноразово зауважував, що наразі ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (див., наприклад рішення від 07 травня 2009 року у справі «Клачаєва проти росії», заява № 3451/05, § 34, від 28 травня 2009 року «Брауер проти Німеччини», заява № 3545/04, § 43, та від 15 липня 2014 року «Цветелін Пєтков проти Болгарії», заява № 2641/06, § 55).
У справі «Міфсуд проти Мальти» (заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29 квітня 2019 року) ЄСПЛ ще раз повторив, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний (у той час - на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.
Підсумовуючи, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства, і без його проведення неможливо встановити факт батьківства за відсутності належних та переконливих доказів.
Водночас повага до приватного життя вимагає, щоб кожна людина мала змогу встановити подробиці свого особистого походження, а право особи на таку інформацію має важливе значення в контексті впливу на його чи її особистість, які визначають розвиток людини. Таке встановлення передбачає отримання інформації, необхідної для розкриття істини щодо важливих аспектів особистого походження, як-от особистість батьків (див., наприклад, справу «Келін та інші проти Румунії», заява № 25057/11).
Судово-медичні експертизи і дослідження з використанням ДНК-аналізу проводяться відповідно до Правил проведення судово-медичних експертиз у відділеннях судово-медичної імунології бюро судово-медичної експертизи і виконуються лікарями та судово-медичними експертами-імунологами. При проведенні експертних досліджень застосовуються Методичні рекомендації «Використання ДНК аналізу у судово-медичних експертизах речових доказів та експертизах спірного батьківства (материнства, підміни дітей)», які розроблені фахівцями Національної бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров`я України. Згідно з пунктом 3 Методичних рекомендацій батьківство вважається доведеним, якщо його ймовірність становить не менше 99,99 %.
Подібні висновки викладено Верховним Судом у постановах від 10 вересня 2025 року в справі № 484/6992/23 та від 18 лютого 2026 року в справі № 607/19366/21.
Відповідно до частини першої статті 104 ЦПК України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи.
Згідно з частиною першою статті 7-1 Закону України «Про судову експертизу» підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб.
З огляду на предмет доказування у даній справі, враховуючи, що така не може бути проведена поза судом на замовлення позивача, оскільки для цього необхідно відібрання експертом матеріалу для дослідження також і від матері дитини та самої дитини, що за обставинами цієї справи не видається можливим, а також те, що встановлення обставин, які входять до предмета доказування потребує наявних лише у експерта спеціальних знань, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності передбачених процесуальним законом підстав для призначення у справі судової молекулярно-генетичної експертизи, адже обставини, задля встановлення яких суд призначив цю експертизу, безпосередньо відносяться до предмета доказування у даній справі.
Зміст оскаржуваної ухвали узгоджується з положеннями статті 104 ЦПК України.
У зв`язку із цим, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги про те, що позивач не довів підстав для призначення експертизи судом, адже не надав доказів спільного проживання на час зачаття сина, оскільки, враховуючи наведені вище висновки ЄСПЛ, а також Верховного Суду наведені вище т.з. «соціальні докази» повинні оцінюватися у сукупності разом з таким доказом як висновок експертизи, проте в залежність від подання, чи неподання таких доказів не може бути поставлено призначення відповідної експертизи.
При цьому, у справах даної категорії, на думку колегії суддів, призначення відповідної експертизи, з огляду на значимість отриманого за результатами її проведення висновку, як доказу у справі, є обов`язком.
Враховуючи мотиви цієї постанови, колегія суддів вважає юридично неспроможним аргумент скарги про неподання позивачем відповідної експертизи.
Щодо аргументу про відсутність сплати позивачем судового збору за подання клопотання про призначення експертизи, колегія суддів такий відхиляє з посиланням на те, що положеннями § 6 Глави 5 ЦПК України не передбачають в таких випадках необхідність сплати судового збору. При цьому, колегія суддів враховує, що відповідне клопотання не було подано позивачем в порядку подання заяви про забезпечення доказів. Відтак, у суду першої інстанції були відсутні підстави для повернення такого клопотання без розгляду.
Колегія суддів також погоджується з тим, що у зв`язку із обґрунтованістю призначення відповідної експертизи, а також необхідність її проведення в експертній установі, наведене є підставою для зупинення провадження у справі.
Відтак, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що оскаржувану ухвалу слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки її доводи вірних висновків суду не спростовують, ухвала постановлена з додержанням норм процесуального права.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції щодо залишення апеляційної скарги без задоволення, підстави для здійснення розподілу судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Шептицького міського суду Львівської області від 05 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий        С.М. Копняк

Судді:         С.М. Бойко

А.В. Ніткевич