справа № 377/1168/24 головуючий у суді І інстанції Малишенко Т.О.
провадження № 22-ц/824/6287/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 квітня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді Березовенко Р.В., 
суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 26 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління ДПС у Київській області, третя особа Печерський відділ державної виконавчої служби у м. Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна,
В С Т А Н О В И В:
у грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Славутицького міського суду Київської області, у якому просила:
зняти арешт з майна, накладеного на підставі обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №9111357, зареєстровано: 01 жовтня 2009 року 17:30:01 за №9111357 реєстратором: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі постанови НОМЕР_1 від 07 липня 2009 року винесеної ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві за в/л №1-29 від 25 листопада 2008 року Апеляційного суду м. Києва.
В обґрунтування позову позивач послався на те, що позивачу на праві спільної часткової власності належить частка квартири АДРЕСА_1 .
Право власності зареєстровано на підставі договору міни №4498, виданого 05 червня 1998 року приватним нотаріусом Славутицького нотаріального округу Київської області Степаненко В.Д.
При зверненні до нотаріуса з метою здійснення відчуження майна позивачу стало відомо про наявність обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №9111357, зареєстровано: 01 жовтня 2009 року 17:30:01 за №9111357 реєстратором: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі постанови НОМЕР_1 від 07 липня 2009 року винесеної ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві за в/л №1-29 від 25 листопада 2008 року Апеляційного суду м. Києва.
У відповіді Печерського районного відділу ДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) зазначено, що обтяження №9111357 зареєстроване 01 жовтня 2009 року на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1 від 07 липня 2009 року, винесеної в ході виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа Апеляційного суду м. Києва №1-29 від 02 червня 2009 року, 18 березня 2010 року зазначене виконавче провадження завершене у зв`язку з відсутністю майна, яке можливо конфіскувати в дохід держави, та після закінчення трирічного терміну зберігання архівна справа знищена.
Таким чином, у зв`язку з тим, що виконавче провадження НОМЕР_1 знищено більш ніж 10 років тому, у стягувача відсутні майнові претензії до боржника, строк повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання сплинув, можна дійти до висновку про відсутність необхідності застосування такого арешту.
Таким чином, наявність арешту майна за умови відсутності виконавчого провадження в межах якого вони накладені та будь-якого іншого виконавчого провадження на забезпечення виконання рішення суду, безперечно порушують права Позивача щодо вільного розпорядження майном, передбачені ст.ст. 317, 319 ЦК України. Можливість розпорядження власним майном є одним із складових елементів права власності.
16 вересня 2025 року від відповідача Головного управління ДПС у Київській області до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що вони є не належним відповідачем по справі та повністю заперечують проти позовних вимог.
Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 26 листопада 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 25 грудня 2025 року через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Славутицького міського суду Київської області від 26 листопада 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Підтримавши доводи позовної заяви, апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам. 
Суд першої інстанції помилково вважав, що арешт у даній справі накладено у межах кримінального провадження, а не виконавчою службою на виконання судового рішення, а саме вироку суду.
Зауважила, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Виконавче провадження НОМЕР_1 знищено більше 10 років тому, у стягувача відсутні майнові претензії до боржника, строк повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання сплинув.
Оскільки виконавчий лист №1-29 від 02 червня 2009 року, на підставі якого відкрито виконавче провадження НОМЕР_1, 18 березня 2010 року було повернуто стягувачу, то повторно пред`явити його до виконання останній міг у строк до 19 березня 2013 року.
Оскільки зазначений виконавчий лист повторно не пред`являвся до примусового виконання і строки його пред`явлення до виконання закінчилися ще до набрання чинності Закону України «Про виконавче провадження» №1404-VІІІ, так і збереження арештів, накладених державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право мирного володіння майном боржника ОСОБА_2 .
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року відкрито апеляційні провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Славутицького міського суду Київської області від 26 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління ДПС у Київській області, третя особа Печерський відділ державної виконавчої служби у м. Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) - про зняття арешту з майна, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 березня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
30 березня 2026 року від представника ГУ ДПС у Київській області - Цатуряна Е.В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому представник заперечив проти доводів апелянтки вважаючи, що ГУ ДПС у Київській області є неналежним відповідачем у справі.
У судове засідання учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо неможливості розгляду справи без їх участі не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору міни, посвідченого 05 вересня 1998 року приватним нотаріусом Славутицького нотаріального округу Київської області Степаненко В.Д., ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 та ОСОБА_1 набули у спільну власність квартиру АДРЕСА_1 .
У Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстровано обтяження №9111357 (тип обтяження: арешт нерухомого майна) від 01 жовтня 2009 року 17:30:01, реєстратором: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі постанови НОМЕР_1 від 07 липня 2009 року винесеної ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві за в/л №1-29 від 25 листопада 2008 року Апеляційного суду м. Києва; об`єкт обтяження: невизначене майно, все майно; власник: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Листом від 20 листопада 2020 року за №41715 Печерський РВ ДВС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) повідоми, що згідно даних в автоматизованій системі виконавчих проваджень на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Апеляційного суду м. Києва від 02 червня 2009 року по справі №1-29 про конфіскацію всього майна ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), яке є власністю засудженого в дохід держави. 07 липня 2009 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 з примусового виконання вищеозначеного виконавчого документа якою накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2 18 березня 2010 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа до суду у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно яке можливо конфіскувати на користь держави. Більш детальну інформацію повідомити неможливо у зв`язку із закінченням терміну зберігання виконавчих проваджень.
Вирішуючи спір у справі місцевий суд вважав, що оскільки у даному випадку арешт на майно позивача накладено в кримінальному провадженні (справа), питання про зняття арешту з майна позивача повинно розглядатися за правилами кримінального судочинства. Крім того, у справі відсутні належні докази того, що у провадженні судів перебувала кримінальна справа (кримінальне провадження), в рамках якої було накладено арешт, матеріали справи не містять доказів щодо правових підстав накладення відповідного арешту на майно позивача, тобто не надано процесуального документу прийнятого в межах КПК України, як і будь-якої інформації щодо руху такої кримінальної справи чи кримінального провадження, як то: конкретної фабули справи, переліку арештованого майна, чи є воно завершеним судовим розглядом чи закрито в порядку КПК України.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Звідси можна дійти висновку, що загальні (цивільні) суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі №727/2878/19 вказано, що Великою Палатою Верховного Суду неодноразово вирішувалося питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зроблено наступні правові висновки:
спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за КПК України 1960 р. та завершеного. Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства;
якщо арешт накладений на майно особи, стосовно якої за КПК України 1960 р. була порушена кримінальна справа, але надалі постанову про порушення кримінальної справи за тим же процесуальним законом суд скасував, не вирішивши питання про зняття зазначеного арешту, спір про звільнення цього майна з-під арешту слід розглядати за правилами цивільного судочинства;
якщо арешт накладений на майно особи під час досудового розслідування за правилами КПК України 1960 р., ця особа була засуджена, і вирок не виконаний, однак до її засудження інша особа на підставі судового рішення стала власником відповідного майна, то вирішення питання щодо зняття такого арешту здійснюється за правилами кримінального судочинства;
якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 р. і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року;
якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України 2012 року.
Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 березня 2021 року у справі №357/6241/20, від 30 липня 2021 року у справі №185/9002/20.
Таким чином, вищевикладена правова позиція передбачає лише дві підстави вирішення питання скасування арешту майна, накладеного у кримінальній справі, згідно положень КПК України 1960 р., в порядку цивільного судочинства, а саме: подальше скасування постанови про порушення кримінальної справи та арешт майна особи, яка не була учасником кримінальної справи при завершенні справи вироком, постановою про закриття провадження.
Подібні правові висновки щодо юрисдикції спору у аналогічних спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі №272/469/21 та від 21 березня 2024 року у справі №953/12593/21.
Відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що у цій справі питання про зняття арешту з майна позивача повинно розглядатися за правилами кримінального судочинства, місцевий суд залишив поза увагою наступні фактичні обставини справи. Позивачка ОСОБА_1 не була особою, щодо якої відкрито виконавче провадження НОМЕР_1 від 07 липня 2009 року, вироком Апеляційного суду м. Києва за яким видано виконавчий лист №1-29 вирішувалося питання про конфіскацію майна, належного ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не позивачці. Тобто, ОСОБА_1 , як особа, яка не була учасником кримінальної справи має право звернутися до суду за захистом своїх майнових прав саме у цивільному судочинстві.
Більш того, про необхідність розгляду цієї справи саме в порядку цивільного судочинства вказав Київський апеляційний суд у постанові від 14 травня 2025 року передаючи її для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В той же час, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).
Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (статті 391 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 зазначено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі №753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справа №582/18/21).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 08 листопада 2023 року в справі №761/42030/21, від 11 грудня 2023 року в справі №607/20787/19).
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити, чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем.
Відсутність права на позов у матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить і яка може вимагати виконання такого обов`язку (вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення) від зобов`язаних осіб.
Тобто лише встановивши наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.
Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, або порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
При цьому позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту.
Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюється судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства.
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Звертаючись до суду ОСОБА_1 просила зняти арешт з майна, накладеного на підставі обтяження у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №9111357, зареєстровано: 01 жовтня 2009 року 17:30:01 за №9111357 реєстратором: Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, на підставі постанови НОМЕР_1 від 07 липня 2009 року винесеної ВДВС Печерського РУЮ у м. Києві за в/л №1-29 від 25 листопада 2008 року Апеляційного суду м. Києва.
Однак, на підтвердження того, що вказаний арешт порушує її майнові права доказів не надала, зокрема в матеріалах справи відсутня інформація про те, що на підставі обтяження №9111357 від 01 жовтня 2009 року накладено арешт на частку ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 , або у іншому її майні. Також не надано доказів того, що вказане обтяження унеможливлює ОСОБА_1 розпорядитися належною їй часткою у праві спільної з ОСОБА_2 власності на майно.
За встановлених обставин, наявних у матеріалах справи доказів та доводів позивача, її права оспорюваним арештом не є порушеним.
На підставі наведеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи та, у зв`язку з цим неправильне застосування норм матеріального права, частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду у межах доводів апеляційної скарги вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволені позову.
Керуючись ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Славутицького міського суду Київської області від 26 листопада 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Головного управління ДПС у Київській області, третя особа Печерський відділ державної виконавчої служби у м. Києві центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 09 квітня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова