Справа № 143/42/26

ПОСТАНОВА
Іменем України
02.04.2026 року           м. Погребище

Суддя Погребищенського районного суду Вінницької області Тітова Т. Л., розглянувши матеріали, які надійшли від Відділу поліції № 4 Вінницького районного управління поліції ГУНП у Вінницькій області про притягнення до адміністративної відповідальності:
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, –
встановила:

22.01.2026 до Погребищенського районного суду Вінницької області надійшов протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 № 569128 від 17.01.2026 відносно ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП.
Відповідно до протоколу, 17.01.2026 о 16 год 35 хв в м. Погребище по вул. Чкалова водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки «ВАЗ 2107», д.н.з. НОМЕР_2 , не обрав безпечної швидкості руху на засніженій дорозі, не врахував дорожню обстановку та не зміг належним чином контролювати транспортний засіб, унаслідок чого допустив лобове зіткнення з іншим автомобілем марки «ВАЗ 2107», д.н.з. НОМЕР_3 . 
У результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, чим було завдано матеріальної шкоди.
Таким чином, водій ОСОБА_1 порушив вимоги п. 12.1 Правил дорожнього руху України, відповідно до якого водій повинен враховувати безпечну швидкість руху з урахуванням дорожньої обстановки, стану дорожнього покриття, особливостей вантажу та технічного стану транспортного засобу.
Отже, своїми діями ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, а саме порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів та заподіяння матеріальної шкоди.
У судовому засіданні ОСОБА_1 вину у вчиненні адміністративного правопорушення не визнав. Пояснив, що, на його думку, дорожньо-транспортна пригода сталася з вини іншого водія. Зокрема, за його поясненнями, причиною ДТП стало те, що транспортним засобом керував неповнолітній ОСОБА_2 , який не мав права керування транспортними засобами та належного досвіду водіння. 
Захисник ОСОБА_1 – адвокат Голівський В. В. в судовому засіданні просив закрити справу про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, з підстав викладених у запереченнях на протокол. 
Заперечення обґрунтовані тим, що докази вини ОСОБА_1 не можуть вважатися належними та допустимими, а відтак не можуть бути покладені в основу об`єктивного встановлення фактичних обставини дорожньо-транспортної пригоди. Крім того, захисник просить визнати протокол про адміністративне правопорушення, складений відносно ОСОБА_1 , недопустимим доказом, у зв`язку з його оформленням із порушенням вимог чинного законодавства.
За клопотанням ОСОБА_1 в судовому засіданні було допитано в якості свідків: ОСОБА_2 , (який є іншим учасником дорожньо-транспортної пригоди), його батька ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
У судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_2 , допитаний у присутності свого батька, пояснив, що керував транспортним засобом з дозволу останнього у зв`язку з необхідністю терміново доставити лікарські засоби бабусі. Разом з ним у транспортному засобі перебував пасажир, його брат ОСОБА_6 , який також не має посвідчення водія. За його словами транспортний засіб рухався на підйом зі швидкістю приблизно 20-25 км/год, по засніженій дорозі шириною близько 4-4,5 м. У певний момент він побачив транспортний засіб червоного кольору, який за його оцінкою, рухався некеровано назустріч. Зіткнення, за твердженнями ОСОБА_2 , відбулося переважно лівими частинами автомобілів, унаслідок чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. 
Свідок ОСОБА_3 , у судовому засіданні підтвердив те, що надав сину дозвіл на керування автомобілем, мотивуючи це довірою до його навичок керування та необхідністю доставити бабусі ліки. Також пояснив, що прибув на місце дорожньо-транспортної пригоди після повідомлення від сина. Також усвідомлював можливість притягнення до адміністративної відповідальності у зв`язку з відсутністю у сина права керування, оскільки ОСОБА_1 викликав поліцію.
Свідок ОСОБА_4 та свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні зазначили, що прибули на місце ДТП після телефонного дзвінка ОСОБА_3 та були присутні під час оформлення ДПТ працівниками поліції, однак безпосереднього моменту зіткнення не спостерігали. Приїхали на місце дорожньо-транспортної пригоди, оскільки перебувають у дружніх стосунках із сім`єю ОСОБА_7 .
Також у судовому засіданні було допитано неповнолітнього ОСОБА_6 в присутності його законного представника матері ОСОБА_8 , який пояснив, що під час дорожньо-транспортної пригоди перебував на передньому пасажирському сидінні транспортного засобу, яким керував його двоюрідний брат ОСОБА_2 . Свідок зазначив, що транспортний засіб рухався слизькою ділянкою дороги зі швидкістю приблизно 15-20 км/год. Побачивши зустрічний транспортний засіб, водій фактично зупинився, однак відбулося зіткнення. Після пригоди свідок вийшов із автомобіля та бачив наявні механічні пошкодження транспортних засобів. Під час оформлення ДТП працівниками поліції перебував у салоні автомобіля. 
Відповідно до статті 251 КУпАП, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких встановлюються обставини правопорушення та винність особи. Разом з тим, показання свідків повинні ґрунтуватися на їх особистому сприйнятті обставин події.
Показання свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають характер непрямих доказів, оскільки не містять відомостей про безпосереднє сприйняття ними обставин дорожньо-транспортної пригоди, зокрема щодо швидкість руху транспортних засобів, механізму зіткнення та характеру маневрів, а лише відображають наслідки події. 
Отже, суд не бере до уваги показання зазначених осіб, оскільки вони не є безпосередніми очевидцями дорожньо-транспортної пригоди, адже прибули на місце події після її вчинення.
Крім того, суд враховує, що зазначені особи перебувають у дружніх та родинних відносинах з іншим учасником дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_2 , що може впливати на об`єктивність та неупередженість їхніх показань.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що такі показання не є належними та допустимими доказами у розумінні статті 251 КУпАП та не можуть бути покладені в основу судового рішення.
У судовому засіданні ОСОБА_1 заявив клопотання про повторний виклик свідка ОСОБА_9 . 
Суд, розглянувши заявлене клопотання, дійшов висновку про відмову у його задоволенні з огляду на таке.
Постановою судді від 05.03.2026 як свідка було викликано ОСОБА_9 , жителя АДРЕСА_2 . Рекомендоване поштове повідомлення про вручення поштового відправлення R067117357063 про виклик свідка повернулося до суду з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою. 
У судовому засіданні ОСОБА_1 заявив клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату та повторний виклик зазначеного свідка, водночас повідомивши, що останній працює у м. Вінниця та перебуває за місцем проживання лише у вихідні дні. 
Разом з тим, суд зазначає, що справа перебуває у провадження понад два місяці, а її розгляд вже п`ять разів відкладався за клопотанням особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, та її захисника. Отже, останнім було надано достатньо часу, щоб забезпечити явку свідка ОСОБА_9 в судове засідання. Окрім того, ОСОБА_9 міг скористались своїм правом надати письмові пояснення або подати суду документи та письмові доводи, які б відображали його позицію у справі та могли підтвердити чи поставити під сумнів або спростовувати ті фактичні дані, які містяться в адміністративних матеріалах.
Тобто, суд вважає, що для особи, яка притягується до відповідальності та його представника було надано достатньо часу і створено усі умови для можливості реалізувати свої процесуальні права належним чином.
Водночас суд зазначає, що необґрунтоване затягування розгляду справи могло б призвести до її закриття на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення, передбачених ст. 38 КУпАП, що є неприпустимим, оскільки суперечить завданням адміністративного провадження.
Суд також наголошує, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, зобов`язана добросовісно користуватися наданими їй процесуальними правами, не зловживати ними та утримуватися від дій, спрямованих на затягування розгляду справи, вживаючи всіх передбачених законом заходів для її своєчасного розгляду.
З огляду на викладене, процесуальна поведінка ОСОБА_1 дає підстави вважати, що він зловживає своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи та уникнення адміністративної відповідальності у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Заслухавши пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , його захисника, дослідивши та оцінивши матеріали справи, а саме: протокол про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 № 569128 від 17.01.2026; схему місця ДТП від 17.01.2026; письмові пояснення ОСОБА_1 ; письмові пояснення ОСОБА_2 ; копію рапорту від 17.01.2026; копію постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, від 17.01.2026 серії ЕНА № 6526463 відносно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 126 КУпАП; протокол про адміністративне правопорушення від 17.01.2026 серії ЕПР1 № 569137 відносно ОСОБА_2 за ч. 1 ст. 126 КУпАП; довідку ВП № 4 ВРУП ГУНП у Вінницькій області від 20.01.2026 № 15499-2026, суд дійшов висновків про таке.
Згідно з ст. 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Відповідно до ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа в його вчинені, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з пунктом 4 частин третьої статті 129 Конституції України, однією із засад судочинства є змагальність сторін і закон не покладає на суд обов`язок збирати докази винуватості чи невинуватості особи.
Відповідно до ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, а також іншими документами.
Статтею 14 Закону України «Про дорожній рух» визначено, що учасники дорожнього руху мають право на безпечні умови дорожнього руху та зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього закону, Правил дорожнього руху та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Згідно зі ст. 124 КУпАП порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна є підставою для притягнення до адміністративної відповідальності.
Відповідно до п. 12.1. ПДР України, водій під час вибору безпечної швидкості руху в установлених межах зобов`язаний ураховувати дорожню обстановку, особливості вантажу, що перевозиться, а також стан транспортного засобу, з метою забезпечення постійного контролю за його рухом та можливості безпечного керування ним.
Під безпечною швидкістю у розумінні зазначеної норми слід розуміти таку швидкість руху, за якої водій має об`єктивну можливість належним чином контролювати транспортний засіб і своєчасно реагувати на зміну дорожньої обстановки в конкретних умовах. 
Дорожня обстановка охоплює сукупність факторів, що характеризують умови, руху на певній ділянці дороги, зокрема, наявність перешкод, інтенсивність та організацію дорожнього руху, стан дорожньої розмітки, наявність і видимість дорожніх знаків, світлофорних об`єктів та інших технічних засобів регулювання дорожнього руху.
Дорожні умови включають сукупність факторів, пов`язаних із порою року, часом доби, атмосферними явищами, рівнем освітлення, видимістю у напрямку руху, станом проїзної частини (її чистотою, рівністю, шорсткістю, зчепленням), а також з шириною дороги, ухилами, спусками і підйомами, заокругленнями, а також наявність узбіч, тротуарів і технічних засобів організації дорожнього руху.
Таким чином, обов`язок водія щодо вибору безпечної швидкості є комплексним і передбачає врахування всіх наведених факторів у їх сукупності з метою недопущення виникнення небезпеки для дорожнього руху.
Відповідно до п. 13.4 ПДР України, на ділянках доріг із небезпечними поворотами, обмеженою оглядовістю, а також на вузьких ділянках доріг, де роз`їзд зустрічних транспортних засобів утруднений або неможливий, водій транспортного засобу, що рухається на спуск, зобов`язаний дати дорогу транспортному засобу, який рухається на підйом.
Зазначене правило обумовлене тим, що транспортний засіб, який рухається на підйом, має обмежені можливості для маневрування, зупинки та подальшого відновлення руху, особливо за складних дорожніх умов, зокрема, на засніженому або слизькому покритті.
Отже, у випадку, коли водій, який рухається на спуск, за наявності ускладненого роз`їзду (вузька проїзна частина, слизьке покриття, засніжена дорога тощо) не надав дорогу транспортному засобу, що рухається на підйом, такі дії слід розцінювати як порушення вимог п. 13.4 Правил дорожнього руху України.
У разі, якщо внаслідок такого порушення сталася дорожньо-транспортна пригода з пошкодженням транспортних засобів чи іншого майна, дії водія можуть утворювати склад адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
Доводи ОСОБА_1 про відсутність його вини та наявність вини іншого учасника дорожньо-транспортної пригоди є необґрунтованими, оскільки не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. 
Натомість наявні у справі матеріали, зокрема протокол про адміністративне правопорушення ЕПР 1 № 569128 від 17.01.2026, схема місця ДТП, письмові пояснення учасників події та інші докази узгоджуються між собою, є послідовними та взаємопов`язаними, і в сукупності підтверджують, що саме порушення ОСОБА_1 вимог п.12.1 та п. 13.4 Правил дорожнього руху України перебуває у прямому причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.
Надані ОСОБА_1 фотоматеріали не можуть бути визнані належними та допустимими доказами, оскільки не містять відомостей щодо часу та умов їх створення, що унеможливлює їх однозначну ідентифікацію з подією, яка є предметом розгляду.
Разом з тим, доводи ОСОБА_1 про те, що водій іншого транспортного засобу –
ОСОБА_2 є неповнолітньою особою, яка не має права на керування транспортними засобами та відповідного досвіду, суд не бере до уваги як такі, що не впливають на вирішення цієї справи. Суд виходить з того, що обставини, пов`язані з наявністю чи відсутністю у ОСОБА_2 права керування транспортними засобами вже були предметом реагування з боку уповноважених органів, оскільки відносно нього працівниками поліції складено протокол про адміністративне правопорушення від 17.01.2026 серії ЕПР1 № 569137 за ч .1 ст. 126 КУпАП, який був предметом розгляду в іншій справі про адміністративне правопорушення.
Водночас сам по собі факт відсутності у іншого учасника дорожнього руху права керування транспортним засобом не звільняє ОСОБА_1 від обов`язку дотримання вимог Правил дорожнього руху України та не виключає його відповідальності за допущене правопорушення.
Таким чином, наведені доводи є юридично не релевантними для оцінки дій ОСОБА_1 у межах цього провадження та не спростовують встановлених судом обставин.
Суд зазначає, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом, був зобов`язаний врахувати дорожні умови та дорожню обстановку, які склалися на момент події, зокрема, пору року (зимовий період), атмосферні явища (снігопад), зміну температури повітря, стан проїзної частини (наявність ожеледиці), а також технічний стан транспортного засобу. З урахуванням зазначених факторів ОСОБА_1 повинен був обрати таку швидкість руху та відповідні прийоми керування, які б забезпечували можливість постійного контролю за рухом транспортного засобу та його безпечну експлуатацію. 
Однак ОСОБА_1 зазначених вимог не дотримався, внаслідок чого не впорався з керуванням транспортним засобом, допустив втрату контролю над його рухом, що призвело до дорожньо-транспортної пригоди, а саме зіткнення з транспортним засобом під керуванням ОСОБА_2 . 
Таким чином, між порушенням ОСОБА_1 вимог правил дорожнього руху України та настанням дорожньо-транспортної пригоди наявний прямий причинно-наслідковий зв`язок. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що у справі наявні достатні, належні та допустимі докази, які в сукупності підтверджують вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
Призначаючи ОСОБА_1 адміністративне стягнення за вчинене адміністративне правопорушення, суд, відповідно до ст. 33 КУпАП враховує характер вчиненого адміністративного правопорушення, особу правопорушника, ступінь його вини, майновий стан, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
З урахуванням наведеного, а також характеру вчиненого правопорушення та особи винного, суд дійшов висновку, що необхідним і достатнім заходом впливу для його виправлення та попередження вчинення нових адміністративних правопорушень є накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в межах санкції ст. 124 КУпАП, а саме у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. 
Відповідно до ст.40-1 КУпАП, судовий збір у провадженні у справах про адміністративні правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення.
На підставі викладеного та керуючись статтями 27, 33-35, 40-1, 124, 283-291 КУпАП, суддя –
постановила:

ОСОБА_1 визнати винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн, у дохід держави (отримувач ГУК у Вінницькій області/м. Погребище/21081100, код отримувача (ЄДРПОУ) 37979858, банк отримувача: казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача UA 528999980313070106000002892, код класифікації доходів бюджету: 21081100). 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 665 грн 60 коп. (отримувач коштів ГУК у м. Києві (м. Київ) 22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783; банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача UA908999980313111256000026001; код класифікації доходів бюджету 22030106). 
Відповідно до ч. 1 ст. 307 та ч. 2 ст. 308 КУпАП штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови – не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
У разі примусового виконання постанови про стягнення штрафу з правопорушника підлягає стягненню подвійний розмір штрафу та витрати на облік правопорушення.
Постанова судді у справах про адміністративне правопорушення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.
Постанова може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом десяти днів з часу її винесення через Погребищенський районний суд Вінницької області.

Суддя