16.02.26
22-ц/812/311/26
Справа №478/625/25 Доповідач апеляційного суду Т.Б.Кушнірова 
Провадження №22-ц/812/311/26

Постанова
Іменем України

16 лютого 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів: Тищук Н.О., Шаманської Н.О.,
із секретарем Коростієнко Н.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подані її представником ОСОБА_2 , на рішення Казанківського районного суду Миколаївської області ухвалене 06 листопада 2025 року під головуванням судді Іщенко Х.В., повне рішення складено того ж дня, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємств «Агрофірма Шевченко» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки,

в с т а н о в и л а:

У травні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Коваленко П.П., подав до суду позовну заяву до Приватного сільськогосподарського підприємств «Агрофірма Шевченко» (далі - ПСП «Агрофірма Шевченко») про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власницею земельної ділянки площею 8,49 га, з кадастровим номером 4823686500:01:000:0004, розташованої в межах території Шевченківської сільської ради Баштанського району Миколаївської області на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії МК №089698.
На вказану земельну ділянку 24 грудня 2010 року вона укладала договір оренди землі з ПСП «Агрофірма Шевченко». 
Під час укладення договору оренди, умови сплати орендної плати (розмір, конкретні строки виплати орендної плати та користування земельною ділянкою) у договорі оренди зазначені не були, з відповідачем не обговорювалися, а тому вона вважала, що договір укладається на 10 років. 
В рахунок користування підприємством земельною ділянкою відповідач під час укладання спірного договору сплатив їй оренду плату наперед за 10 років у розмірі 40 000 грн. 
У подальшому, вона дізналася, що цей договір оренди діє 49 років. 
Впродовж 2020 - 2024 років відповідач, користуючись спірною земельною ділянкою не сплачував орендну плату, чим порушив істотні умови укладеного між ними договору виплати орендної плати.
Неодноразові звернення позивачки щодо виплати орендної плати відповідачем залишені без уваги.
Посилаючись на те, що систематичне порушення відповідачем зобов`язань щодо сплати орендної плати за користування земельною ділянкою є істотними порушеннями договору, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 24 грудня 2010 року, укладений між нею та ПСП «Агрофірма Шевченко». 
06 листопада 2025 року рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області відмовлено в задоволенні позовну ОСОБА_1 .
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції взяв до уваги висновок експерта Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 22 серпня 2025 року №СЕ-19/115-25/12860-ПЧ, з якого вбачається, що договір оренди земельної ділянки укладений 24 грудня 2010 року між сторонами, підписаний особисто позивачкою ОСОБА_1 , факт підписання нею вказаного договору оренди земельної ділянки у суді не спростовано та протилежних доказів до суду надано не було. Жодних переконливих доказів фальсифікації підпису позивачки у спірному договорі оренди земельної ділянки не встановлено, тому вимоги позивачки суд вважав необґрунтованими. 
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , посилаючись на порушення норми матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу вказував на те, що 03 липня 2025 року під час призначення Казанківським районним судом Миколаївської області, по даній справі, почеркознавчої експертизи, суд вийшов за межі своїх повноважень, порушив принцип змагальності сторін, поставив на вирішення експерта питання, які заявником у клопотанні про її призначення не були зазначені. 
Судом першої інстанції не надано належної оцінки та не враховано висновок експерта, у якому зазначено, що рукописні написи «за сорок дев`ять год пай одержала» та напис у графі «Орендодавець» на останній сторінки спірного договору оренди земельної ділянки від 24 грудня 2010 року виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою. На думку представника апелянта, це підтверджує факт фальсифікації вказаного договору оренди земельної ділянки та обставини викладені у позові. 
Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
До суду апеляційної інстанції представник ПСП «Агрофірма Шевченко» не з`явився, 16 лютого 2026 року на адресу апеляційного суду надіслав клопотання, в якому просив відкласти розгляд справи через те, що апеляційна скарга не була надана відповідачу для ознайомлення.
Наведені відповідачем підстави для відкладення розгляду справи не можуть бути визнані поважними, оскільки копія апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 була надіслана судом апеляційної інстанції до електронного кабінету ЄСІТС ПСП «Агрофірма Шевченка» 27 грудня 2025 року, що підтверджується довідкою суду про доставку електронного листа.
Згідно із нормами ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
З урахуванням викладеного, та враховуючи, що судом апеляційної інстанції вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, явка сторін до суду ухвалами не визнавалася обов`язковою, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача, повідомленого належним чином про час та місце судового засідання.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. 
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 8,49 га, кадастровий № 4823686500:01:000:0004, розташованої на території ( Червонознам`янської) Шевченківської сільської ради Баштанського району Миколаївської області, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку серії МК № 089698.
24 грудня 2010 року між ОСОБА_1 та ПСП «Агрофірма Шевченко» укладено договір оренди вказаної земельної ділянки строком на 49,5 років. Договір оренди зареєстровано у Казанківському секторі реєстрації Миколаївської філії центру ДЗК, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 24 грудня 2010 року за № 041049101721. 
Відповідно до п. 9 умов вказаного договору оренди, орендна плата вноситься орендарем у формі та розмір сорок тисяч.
Строки внесення орендної плати умовами договору оренди не зазначені. 
Наполягаючи на задоволенні позову, ОСОБА_1 вказувала, що під час укладення договору оренди, умови сплати орендної плати (розмір та період користування) з відповідачем не обговорювалися, договором оренди не визначені. Орендна плата у розмірі 40 000 грн була виплачена відповідачем наперед за 10 років користування підприємством земельною ділянкою.
ПСП «Агрофірма Шевченко» протягом користування належною їй на праві власності земельною ділянкою з 2020 року по 2024 рік, не сплатило їй орендну плату, що є систематичним істотним порушенням умов договору. 
Просила суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 24 грудня 2010 року між нею та ПСП «Агрофірма Шевченко».
Суд першої інстанції, вирішуючи питання про відмову в задоволенні позовних вимог, не звернув увагу на викладене вище, на зміст позовних вимог, прохальну частину позовної заяви, що призвело до порушення норм матеріального та процесуального права.
За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (частина перша статті 2 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 4 ЦПК України визначено осіб, які мають право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції цивільного, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. 
Аналіз наведених норм свідчить про те, що підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та / або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які б підтверджували наявність порушеного права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.
Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та / або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.
Такий правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 19 вересня 2019 року у справі № 924/831/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18.
Способи захисту цивільних прав і законних інтересів осіб, визначені у статті 16 ЦК України.
Згідно з частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4 відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Отже, визначений у статті 16 Цивільного кодексу України перелік способів захисту порушених прав та інтересів не є вичерпним.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування.
Зазначені правові позиції неодноразово висловлювались Верховним Судом, та, зокрема викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 та інших.
Згідно з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 11 лютого 2020 року у справі № 923/364/19, від 16 червня 2020 року у справі № 904/1221/19, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити.
Аналогічна позиція Верховного Суду викладена у постановах колегії суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 червня 2019 року у справі № 910/6642/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 922/1159/19.
Суд також звертається до правової позиції, викладеної у пункті 42 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 в якій вказано, що, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права так / або інтересу позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права та / або інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах його позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.
Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. 
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
За змістом ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити чинному на час укладення договору оренди. 
Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України. 
Відповідно до п. «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. 
Можливість розірвання договору оренди землі передбачена й ч. 2 ст. 651 ЦК України, відповідно до якої договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.
Отже, підставою для розірвання договору оренди землі є невиконання сторонами обов`язків, передбачених умовами договору, у тому числі систематична несплата орендної плати.
Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, другою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі.
Статтею 18 зазначеного Закону встановлено, що договір оренди землі набуває чинності після його державної реєстрації.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін.
Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.
Таким чином, відсутність у договорах оренди землі хоча б однієї з істотних умов, передбачених у ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», є підставою для визнання недійсними таких договорів оренди відповідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі».
Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що правочин визнається судом недійсним через порушення закону при його укладанні, у свою чергу розірвання договору — це припинення дійсних договірних зобов`язань і може мати місце, у разі порушення умов договору.
Розірвання договору не є тотожним за змістом та наслідками з тими, що настають внаслідок визнання договору недійсним.
Обставина, на які посилається позивачка у позові, зокрема порушення умов договору відповідачем у зв`язку із систематичною несплатою орендної плати протягом 2020 – 2024 років не призводить до визнанню оспорюваного договору оренди недійсним, відтак, не може бути підставою для задоволення позову.
За наведених позивачкою підстав позову, законним та ефективним способом захисту прав та інтересів останньої є пред`явлення, зокрема, вимоги про дострокове розірвання договору оренди землі від 24 грудня 2010 року через істотне порушення його умов договору.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув увагу на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, зміст заявлених позовних вимог, помилково виходив з того, що оскільки орендодавець підписала оспорюваний договір, тому у неї було наявне волевиявлення на укладення оспорюваного правочину на умовах передачі земельної ділянки в оренду, а відтак, відсутні підстави, передбачені 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання цього правочину недійсним. Тоді як, із вказаних підстав позов не заявлявся. 
Суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч.4 ст. 367 ЦПК України).
Оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконного судового рішення, тому це рішення відповідно до ст. 376 ЦПК України необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову з підстав обрання неналежного способу захисту порушеного права.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, однак з інших підстав, ніж ті, які викладені в апеляційній скарзі, тому понесені ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в суді апеляційної інстанції слід залишити за нею. 
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану її представником – Коваленком Павлом Павловичем задовольнити частково.
Рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 06 листопада 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
В позові ОСОБА_1 до Приватного сільськогосподарського підприємств «Агрофірма Шевченко» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, відмовити з підстав обрання неналежного способу захисту порушеного права.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий 

Судді:

_____________________
Повне судове рішення складено 17.02.2026 р.