Справа №295/266/26
Категорія 62
2/295/1072/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:
головуючого судді Чішман Л.М.,
за участю секретаря судового засідання Лайчук В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 до Житомирської міської ради про передачу житла у приватну власність, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору – приватне підприємство «КВЖРЕП №8», -

ВСТАНОВИВ:
Представник позивача звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати Житомирську міську раду передати у приватну власність шляхом приватизації ОСОБА_1 та членам його сім`ї кімнату АДРЕСА_1 .
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що у 1986 році позивач працював у Житомирському обласному ремонтно-будівельному тресті, в цьому ж році йому було надано ордер для проживання в кімнаті АДРЕСА_1 .
На підставі такого ордеру 03.03.1986 позивач, а згодом і його сім`я, зареєструвалися за вказаною адресою.
В подальшому ордер на вказану кімнату було передано до КВЖРЕП №8, на території обслуговування якого розташований гуртожиток.
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Управління житлового господарства Житомирської міської ради із заявою про приватизацію вказаної квартири, однак відповіддю від 22.09.2025 йому відмовлено у здійсненні приватизації квартири за відсутності ордеру.
Ухвалою суду від 12.01.2026 у справі відкрито загальне позовне провадження (а.с. 25).
Від відповідачів відзиву на позовну заяву не надходило, клопотань про продовження/поновлення строку для надання відзиву не надходило. Копію ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви з додатками було направлено відповідачам в порядку, визначеному ЦПК України.
В судове засідання сторони не з`явились.
19.03.2026 представник позивача падав до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримав.
Представник відповідача ОСОБА_3 , 20.01.2026 подала клопотання про розгляд справи без її участі.
Вислухавши позивача та його представника( за їх участі в судовому засіданні), дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 у 1986 році працював у Житомирському обласному ремонтно-будівельному тресті.
Як зазначає позивач в цьому ж році йому було надано ордер для проживання в кімнаті АДРЕСА_1 .
Позивач з 03.03.1986 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується копією паспорта останнього, витягом з реєстру територіальної громади від 03.07.2025, технічним паспортом на квартиру (а.с. 4-5, 7-9).
23.05.1987 між позивачем та ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, після чого дружина позивача 08.06.1990 зареєструвала місце проживання за цією ж адресою (а.с. 10-11).
Крім позивача та його дружини у вказаній квартирі зареєстровані також син позивача ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_6 , онучка ОСОБА_7 , що підтверджується відповідними витягами з реєстру територіальної громади (а.с. 12-14).
Зі змісту позову вбачається, що позивач, з метою приватизації кімнати, в липні 2025 року позивач звернувся до представника ПП «КВЖРЕП №8» для надання ордера на вказану кімнату для його подальшої подачі до Житомирської міської ради, однак отримав відповідь про те, що ордер на кімнату № НОМЕР_1 у вказаному комунальному підприємстві відсутній.
ОСОБА_1 звернувся до державного архіву Житомирської області з метою отримання відомостей про виділення йому квартири, однак отримав відповідь №О-3211/04 від 18.07.2025 про те, що протоколи спільних засідань профспілкового комітету та адміністрації Житомирського обласного ремонтно-будівельного тресту за 1986 рік на зберігання до архіву не надходили, тому надати відомості неможливо (а.с. 15).
Заявою від 05.08.2025 позивач звертався до начальника управління житлового господарства Житомирської міської ради, у якій просив передати у приватну власність кімнату АДРЕСА_1 (а.с. 16).
У відповідь на таку заяву позивачу роз`яснено, що питання приватизації згадуваної кімнати не може бути прийнято до розгляду, спори, що виникають при приватизації квартир житлового фонду, вирішуються у судовому порядку (а.с. 17).
Представник позивача звертався до виконавчого комітету Житомирської міської ради Житомирської області з адвокатським запитом з рядом запитань та отримав відповідь №05/0/26, з якої встановлено, що інформація про власника гуртожитку по АДРЕСА_3 ) з часу забудови та здачі в експлуатацію, в тому числі щодо зміни власника, у виконавчих органах Житомирської міської ради відсутня.
Рішенням 35 сесії шостого скликання Житомирської міської ради від 04.04.2014 N?664 надано згоду на прийняття до комунальної власності територіальної громади АДРЕСА_4 зі спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Житомирської області.
Відповідно до рішення міської ради від 04.04.2014 N?664 «Про прийняття в комунальну власність територіальної громади міста житлового будинку N АДРЕСА_3 » та акту приймання-передачі житлового фонду в комунальну власність житловий будинок АДРЕСА_3 було прийнято від Житомирської обласної власності (балансоутримувач будинку Житомирське обласне підрядне спеціалізоване ремонтно-будівельне об?єднання «Житомиррембуд» Житомирської обласної ради) в комунальну власність на баланс КП «ВЖРЕП N?8» Житомирської міської ради.
Згідно відомостей з реєстру речових правна нерухоме майно житловий будинок належить територіальній громаді в особі Житомирської міської ради.
Після надання рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 21.03.2012 N?117 гуртожитку по АДРЕСА_3 статусу житлового будинку та з 2012 року приватизації громадянами займаних квартир, відповідно до Цивільного кодексу України (ч.2 ст.382), Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку.
Відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», Наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 N?396 (із змінами, внесеного згідно з Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства N?42 від 02.03.2015, №114 від 10.05.2018), приватизація квартир в будинку по АДРЕСА_3 здійснювалась шляхом їх безоплатної передачі у спільну сумісну або часткову власність громадянам.
11.03.2026 на виконання вимог ухвали суду від 25.02.2026 про витребування доказів ПП «КВЖРЕП №8» повідомило, що підприємство «КВЖРЕП №8» працює на ринку надання послуг з управління багатоквартирними будинками з 01.07.2014 відповідно до рішення конкурсної комісії Управління житлового господарства, яке було затверджено рішенням Житомирської міської ради N? 425 від 01.10.2014. Попередній надавач послуг Комунальне підприємство «ВЖРЕП - 8» Житомирської міської ради, в зв?язку зі своєю ліквідацією, передав документи ПІ «КВЖРЕП №8» на житловий фонд, який входить в обслуговування, в тому числі і на житловий будинок АДРЕСА_3 . Даний будинок був гуртожитком та обслуговувався об?єднанням «Житомиррембуд», після надання йому статусу житлового будинку рішенням ЖМР він був переданий на обслуговування КП «ВЖРЕП-8» Житомирської міської ради.Разом з ним були передані списки про передачі копій свідоцтв на право власності на квартири даного житлового будинку, за підписом голови ліквідаційної комісії об?єднання «Житомиррембуд» Білецьким О.М. В даному списку відомість про квартиру АДРЕСА_5 відсутня, є тільки дописка до списку, що ордер на кімнату АДРЕСА_5 знаходиться в об?єднанні.
В даній квартирі, на момент передачі, були зареєстровані наступні особи: квартиронаймач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дата реєстрації 03.03.1986р., його дружина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дата реєстрації 08.06.1990, син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата реєстрації 03.11.2004, донька ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дата реєстрації 07.05.2009.
До такого листа долучено копію рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №425 від 01.10.2014 про визначення виконавців послуг за результатами проведеного конкурсу на право надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в житловому фонді комунальної власності, списки по передачі копій свідоцтв про право власності на квартири по АДРЕСА_3 , дописку до списку про те, що ордер на кімнату № 119 знаходиться в об?єднанні.
Згідно висновку до звіту №856/25 ринкова вартість спірної квартири становить 352037, 00 грн (а.с. 19)

Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18, пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19, пункт 14)).
Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (провадження № 14-67цс20), пункті 23 постанови від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21)та підпункті 8.49 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20 (провадження № 12-10гс22), спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.
Подібні за змістом висновки містяться у постанові Верховного Суду від 30 квітня 2025 року у справі № 758/3171/23 (провадження № 61-3339св25).
У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.
За правилами статті 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.
У частині третій статті 9 ЖК Української РСР визначено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.
Правові основи приватизації державного житлового фонду, його подальшого використання й утримання визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон).
Згідно зі статтею 2 Закону, до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових.
Відповідно до частини четвертої статті 5 зазначеного Закону, право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз (частина п`ята статті 5 Закону).
Пунктом 5 статті 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкту комунальної власності здійснюють відповідні ради.
Відповідно до частини 3 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Згідно із частиною одинадцятою статті 8 Закону спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
У частині десятій статті 8 Закону закріплено, що органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Перелік таких випадків чітко визначений у законодавстві і є вичерпним. До них належить відсутність у особи права на приватизацію (частина друга статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків»), заборона приватизувати конкретне приміщення (частина четверта статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», частина друга статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).
Згідно з пунктом 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
Пунктом 18 Положення № 396 затверджено перелік документів, які подаються громадянином до органу приватизації, зокрема вказано про необхідність подання копії ордера на жиле приміщення.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції.
Принцип пропорційності у розумінні Європейського суд уз прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).
Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.
Згідно з чч. 1-2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 є наймачем та зареєстрований з 03.03.1986 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .
Як встановлено в ході судового розгляду, ордер на житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1 відсутній (втрачений) за обставин, які не залежали від волі позивача, попри дописку про те, що він перебуває у об`єднанні, фактично ордер відсутній.
Законність проживання позивача у спірній кімнаті (квартирі) відповідачами не оспорена, вимоги про усунення перешкод у користуванні зазначеним житлом відповідач протягом усього часу проживання позивача не заявляв, доказів протилежного суду не надано.
Вказане свідчить про те, що позивач має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання та житлове приміщення – кімната (квартира) АДРЕСА_1 є його «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.
Згідно положень частини 10 статті 8 у прив`язці до пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір в сумі 3521, 00 грн (а.с. 1), однак у позовній заяві просив судові витрати у повному обсязі залишити за ним, тому суд не стягує судовий збір з відповідача на користь позивача.
Керуючись Конституцією України, ст.345 ЦК України, ст.9 ЖК Української РСР, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», ст.ст. 2, 3, 12, 13, 15-16, 76-77, 81, 89, 259, 263-268, 328, 344, 354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:
Позовну заяву представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 до Житомирської міської ради про передачу житла у приватну власність, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору приватне підприємство «КВЖРЕП №8» - задовольнити.
Зобов`язати Житомирську міську раду передати у приватну власність шляхом приватизації ОСОБА_1 та членам його сім`ї кімнату АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення виготовлено 25.03.2026.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації:  АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 
Відповідач: Житомирська міська рада, місцезнаходження: м. Житомир, майдан імені С.П. Корольова, 4/2, код ЄДРПОУ: 04053625
Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору: приватне підприємство «КВЖРЕП №8», місцезнаходження: м. Житомир, вул. Київська, 43, код ЄДРПОУ: 38797172

Суддя       Л.М. Чішман