КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Унікальний номер справи № 359/12336/25 Головуючий у суді першої інстанції -Яковлєва Л.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4309/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2026 року Київський апеляційний суд у складі:
суддя-доповідач Нежура В.А.,
судді Верланов С.М., Невідома Т.О., 
секретар Цуран С.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року про відмову у забезпеченні позову по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває вказана цивільна справа.
17 жовтня 2025 року від представника заявника адвоката Пивоварова В.І. до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла заява про забезпечення позову, у якій заявник просив суд: 
накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_2 , а саме - 1/5 частку квартири загальною площею 50,8 кв.м, житловою площею 25,7 кв.м розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 25947268; 
накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_1 , а саме - квартиру загальною площею 63,9 кв., житловою площею 40,2 кв. м. розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , форма власності: приватна спільна сумісна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2391769.
Заяву обґрунтовано тим, що ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь товариства частково заборгованості за кредитним договором № 206/7/04/2008-840 від 26 серпня 2008 року, а саме по основній сумі кредиту (за тілом кредиту) у розмірі 40 000,00 дол. США, що станом на 06 жовтня 2025 року, згідно курсу валют НБУ в національній валюті складає 1649144,00 грн. 
Необхідність звернення до суду у позивача виникла у зв`язку з тим, що відповідачі навмисно протягом тривалого часу не виконують свої зобов`язання за кредитним договором. Вони діють недобросовісно, ухиляються від виконання договірних зобов`язань. 
Позивач отримав Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з якою за відповідачкою ОСОБА_2 , зареєстровано нерухоме майно: 1/5 частка квартири загальною площею 50,8 кв.м, житловою площею 25,7 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 . Орієнтовна ринкова вартість 1/5 частки квартири становить 7 520 дол. США. 
Також, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за відповідачем ОСОБА_1 , зареєстровано нерухоме майно: квартира загальною площею 63,9 кв.м, житловою площею 40,2 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_2 . Орієнтовна ринкова вартість квартири 9000 дол. США.
Заявник вважає, що є необхідність забезпечити позов у спосіб накладення арешту на вказане нерухоме майно, належне відповідачам. Невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може істотно ускладнити та унеможливити ефективний захист або поновлення порушених прав та інтересів, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки при наявності значної заборгованості за кредитним договором існує велика ймовірність, що відповідач може відчужити належне йому на праві власності майно до ухвалення судом рішення в справі третім особам, що призведе до неможливості у майбутньому відновлення порушеного права позивача. Тому звернувся до суду із вказаною заявою.
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Не погоджуючись з ухвалою суду, позивач ТОВ «УКРДЕБТ ПЛЮС»  подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати, постановити ухвалу про задоволення заяви. У скарзі зазначає, що суд не врахував обставин справи і судову практику з цього питання, тому дійшов помилкового висновку про відмову задоволенні заяви.
Вказує, що накладення арешту на майно відповідачів у межах ціни позову необхідне для ефективного захисту прав позивача.
Відзиви на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходили.
В судовому засіданні в апеляційному суді взялиучасть відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , які проти задоволення скарги заперечили, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час га місце розгляду справи повідомлені належним чином, тому суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволені заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано жодних доказів того, що існує реальна загроза утруднення виконання рішення суду у випадку задоволення позову. Таким чином, суд дійшов висновку, що запропоновані позивачем заходизабезпечення позову не є обґрунтованими та співмірним із заявленими позовними вимогами
Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками.
Так, в статті 149 ЦПК України передбачено забезпечення позову на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.
У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може приховати майно, продати, пошкодити, знищити чи знецінити його.
Як видно із матеріалів справи, заявник просив суд: 
накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_2 , а саме - 1/5 частку квартири загальною площею 50,8 кв.м, житловою площею 25,7 кв.м розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна : 25947268; 
накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_1 , а саме - квартиру загальною площею 63,9 кв., житловою площею 40,2 кв. м. розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , форма власності: приватна спільна сумісна, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2391769.
У п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» закріплено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має право з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», клопотання про забезпечення позову повинно бути вмотивованим і обґрунтованим доказами наявності реальних загроз чи утруднень майбутнього виконання рішення суду, співмірністю заходів забезпечення позову заявленим позовним вимогам, їх відповідність предмету позовної вимоги, відсутністю порушень прав третіх осіб заходами забезпечення позову.
Згідно ч. ч. 1, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Таким чином, заходи забезпечення позову мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними і співмірними з позовними вимогами. Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі
№ 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Так, предметом спору у цій справі є часткове стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 40 000,00 доларів США, що еквівалентно становить 1 649 144,00 грн.
З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 446951765 від 09 жовтня 2025 року вбачається, що за відповідачем ОСОБА_2 , зареєстровано нерухоме майно: 1/5 частка квартири загальною площею 50,8 кв.м, житловою площею 25,7 кв.м.. яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності, НОМЕР_1 від 17 січня 2008 року, виданого Комунальною службою приватизації м. Біла Церква. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 25947268.
Також, згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 446952154 від 09 жовтня 2025 року, за відповідачем ОСОБА_1 , зареєстровано нерухоме майно: квартира загальною площею 63,9 кв.м, житловою площею 40,2 кв.м. яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 на підставі свідоцтво про право власності, НОМЕР_2 від 25 серпня 2003 року, виданого Шрамківською селищною радою. Форма власності: приватна спільна сумісна. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2391769.
Проте, представник заявника належним чином не обґрунтував заяву про забезпечення позову в частині існування ризику реалізації вказаного майна під час розгляду справи та не надав суду жодних доказів на підтвердження вказаних доводів.
Із заяви про забезпечення позову не вбачається ризиків здійснення відповідачами будь-яких дій, направлених на відчуження нерухомого майна, які належать відповідачам на праві власності та не приєднано доказів на підтвердження даних тверджень.
Апеляційний суд також зауважує, що майно, на яке просить накласти арешт позивач, не є ані предметом спору, ані засобом забезпечення виконання зобов`язань відповідачами у межах спірних кредитних правовідносин.
Натомість, як видно зі змісту кредитного договору № 206/7/04/2008-840 від 26 серпня 2008 року, заборгованість за яким просить стягнути позивач, повернення кредиту забезпечено шляхом укладення договору іпотеки двокімнатної квартири, площею 39,4 кв.м. та житловою площею 27 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . 
Докази на підтвердження звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки чи скасування іпотеки у матеріалах справи відсутні.
Отже, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, а також додані до заяви документи, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дійсно існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що сума заборгованості є значною, а у відповідачів у власності є майно, реалізація якого спроможна буде забезпечити виконання судового рішення у разі задоволення позову. Однак, в контексті вирішення питання щодо застосування заходів забезпечення позову такі доводи апелянта є безпідставними, висновків суду не спростовують та на законність і обґрунтованість постановленої ухвали не впливають.
При апеляційному розгляді справи порушень норм процесуального права, які є підставою для скасування ухвали, в справі не виявлено.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду без змін.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРДЕБТ ПЛЮС» залишити без задоволення.
Ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 21 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. 
Повний текст складено 06 квітня 2026 року. 

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома