ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2026 року
м. Київ
справа № 990/16/26
провадження № 11-61заі26
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Губської О. А.,
суддів Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Ємця А. А., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартинюк Н. М., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ступак О. В.
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу компанії СКАЙЛАВ ЛТД (SKYLOVE LTD) на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04 лютого 2026 року (судді Рибачук А. І., Бучик А. Ю., Кравчук В.М., Стародуб О. П., Шарапа В. М.) у справі № 990/16/26 за позовом компанії СКАЙЛАВЛТД (SKYLOVE LTD) до Президента України про визнання протиправним та скасування указу в частині,
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст та обґрунтування позову
1. 15 січня 2026 року компанія СКАЙЛАВ ЛТД (SKYLOVE LTD) звернулася до Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до Президента України, у якому просила визнати протиправним та скасувати Указ Президента України від 10 березня 2023 року №145/2023 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10 березня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» (далі - Указ №145/2023), яким уведено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10 березня 2023 року «Про застосування та внесення змін до персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», у частині введення в дію пункту 178 додатка 2 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 10 березня 2023 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)», що стосується його.
2. Разом з позовною заявою позивач подав заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду, у якій зазначив, що ані Президент України, ані Рада національної безпеки і оборони України йому не повідомляли про застосування відносно нього персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), а інформація про введення санкцій щодо нього не була йому доступна, оскільки він зареєстрований та здійснює діяльність у Республіці Кіпр і, відповідно, не мав можливості дізнатися про факти застосування санкцій з офіційних друкованих видань України (зокрема, газети «Урядовий кур`єр» та бюлетеня «Офіційний вісник України»), а тому, посилаючись на критерії оцінки причин пропуску строку, сформовані Верховним Судом, а також на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), позивач вказував, що він має право на поновлення строку звернення до адміністративного суду.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
3. Ухвалою колегії суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - КАС ВС) від 20 січня 2026 року позовну заяву залишено без руху з підстави подання її поза межами строку звернення до суду, а заявнику надано десятиденний строк для усунення її недоліку шляхом надання до Верховного Суду заяви із зазначенням інших підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду.
4. У межах установленого строку на усунення недоліку позовної заяви позивач надіслав до Верховного Суду заяву про поновлення строку на звернення до адміністративного суду, в якій повторно, з посиланням на критерії оцінки причин пропуску строку, сформовані Верховним Судом, а також на практику ЄСПЛ, вказує на те, що не мав можливості дізнатися про факт застосування до нього санкцій, навіть попри офіційне опублікування оспорюваного Указу в офіційних друкованих виданнях України, оскільки про його прийняття позивача персонально не повідомляли, а сам Указ йому не надавався.
Позивач знову наголосив, що інформація про запровадження санкцій щодо нього не була фактично доступною, оскільки він є юридичною особою, зареєстрованою та такою, що здійснює діяльність поза межами України, а отже, не мав можливості отримати відомості про застосування санкцій з офіційних друкованих видань України, які не розповсюджуються за її межами. Поряд з цим позивач зазначив, що за допомогою контекстного пошуку за назвою компанії на офіційних вебсайтах органів державної влади України неможливо виявити інформацію про застосування до нього санкцій. На підтвердження вказаних обставин надає протоколи огляду вебсайтів, з яких видно, що пошук за назвою компанії не містить відомостей про застосування до неї спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій), у тому числі відповідно до Указу Президента України від 10 березня 2023року №145/2023. За твердженням позивача, дізнатися про застосування санкцій можна було б лише шляхом систематичного моніторингу та ручної перевірки кожного додатка до кожного оприлюдненого указу, що не можна вважатирозумними та обґрунтованими підставами для висновку про достовірну поінформованість позивача про факт застосування до нього санкцій.
Окрім того, позивач, посилаючись на постанову Верховного Суду від 24 січня 2024року у справі № 810/820/18, зазначив, що факт перебування особи за межами України суд врахував як істотну обставину при оцінці дії презумпції знання закону. На думку позивача, оскільки оскаржуваний Указ є актом індивідуальної дії, на нього не поширюється презумпція знання у зв`язку із самим лише фактом офіційного опублікування, а юридична особа-нерезидент, яка не здійснює діяльності в Україні, перебуває в іншому інформаційному середовищі, що суттєво знижує можливість своєчасно дізнатися про прийняття щодо неї такого акта.
Позивач також зазначив про відсутність у нього майнових чи фінансових зв`язків з Україною, через які він міг би фактично дізнатися про застосування санкцій, зокрема, внаслідок блокування рахунків, обмеження майнових прав чи виконання зобов`язань. За його твердженням, він не має рахунків у фінансових установах України, не володіє рухомим чи нерухомим майном на її території, не має зобов`язань або прав вимоги, на які могли б вплинути санкційні обмеження.
Крім цього, позивач указує, що законодавство України не покладає на особу обов`язку здійснювати постійний чи періодичний моніторинг рішень Ради національної безпеки і оборони України або указів Президента України, якими вони вводяться в дію, а тому немає підстав вважати, що адресат акта індивідуальної дії повинен дізнаватися про порушення своїх прав саме з моменту його офіційного опублікування.
З урахуванням наведеного позивач вважає, що презюмування поінформованості юридичної особи-нерезидента, яка не здійснює діяльності в Україні, про ухвалення щодо неї актів індивідуальної дії органами державної влади України виключно з підстав їх опублікування в офіційних друкованих чи електронних виданнях у межах інформаційного простору України фактично призводить до покладення на позивача завідомо недосяжного стандарту спростування такої презумпції.
5. Ухвалою від 04 лютого 2026 року КАС ВС відмовив у задоволенні заяви компанії СКАЙЛАВ ЛТД (SKYLOVE LTD) про поновлення строку звернення до суду з позовом та повернув її позовну заяву на підставі пункту 9 частини четвертої статті169 та частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
6. Ухвалюючи судове рішення про повернення позовної заяви, суд зазначив, що він не вбачає підстав для визнання наведених позивачем причин пропуску строку поважними, оскільки тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку оскарження з поважних причин.
7. Ухвала суду першої інстанції обґрунтована тим, що оскільки Указ № 145/2023 є індивідуально-правовим актом, до спірних правовідносин підлягає застосуванню установлений статтею 122 КАС України шестимісячний строк звернення до адміністративного суду. Вказаний Указ опублікований 14 березня 2023 року в газеті «Урядовий кур`єр» № 51. Таким чином, про існування оскаржуваного в цій справі Указу позивач мав можливість дізнатися з 14 березня 2023 року - моменту його офіційного оприлюднення. Разом з тим позивач з адміністративним позовом до суду звернувся 15 січня 2026 року - через два роки і десять місяців після набрання чинності оскаржуваним Указом, тобто з пропуском зазначеного строку.
8. Суд звернув увагу на те, що опублікування зазначеного Указу, тобто його офіційне оприлюднення, формально створює презумпцію доведення його змісту до відома всіх заінтересованих осіб.
9. Також суд першої інстанції зазначив, що твердження позивача про його необізнаність щодо застосування до нього санкцій протягом тривалого часу (2 роки і десять місяців) не узгоджується з правовою природою обмежувальних заходів, які за своєю суттю спрямовані на істотне обмеження правового статусу особи; суперечить суті застосованих обмежувальних заходів, які мають реальні майнові, організаційні та правові наслідки, та публічному характеру рішень про застосування санкцій, які публікуються в офіційних джерелах і є загальнодоступними.
10. Стосовно доводів позивача про відсутність у нього майнових чи фінансових зв`язків з Україною, через які він міг би фактично дізнатися про застосування санкцій, суд вказав, що такі обставини само собою не впливають на момент, з якого особа вважається такою, що могла дізнатися про прийняття акта індивідуальної дії, та не є критерієм визначення початку перебігу строку звернення до суду, оскільки відсутність рахунків, майна чи господарських операцій на території України характеризує лише можливий обсяг фактичних наслідків застосування санкцій, проте не свідчить про існування об`єктивних, непереборних та незалежних від волі позивача перешкод для отримання інформації про офіційно оприлюднений указ Президента України, а наведені доводи фактично зводяться до припущення, що особа може вважатися поінформованою лише після настання для неї негативних майнових наслідків, що не відповідає правовій природі процесуальних строків та принципу юридичної визначеності.
11. Також щодо доводів позивача про те, що законодавство України не покладає на особу обов`язку здійснювати постійний чи періодичний моніторинг рішень Ради національної безпеки і оборони України або указів Президента України, суд першої інстанцї зазначив, що відсутність такого обов`язку не звільняє особу від наслідків офіційного опублікування актів органів державної влади, оскільки момент початку перебігу процесуального строку для звернення до суду визначається об`єктивною можливістю дізнатися про прийняття акта, а офіційне опублікування указу Президента України у встановлених законодавством виданнях гарантує доступність цієї інформації незалежно від місця перебування особи, а тому і твердження позивача про те, що презюмування його поінформованості є застосуванням завідомо недосяжного стандарту спростування презумпції, не можна взяти до уваги, оскільки воно ґрунтується на суб`єктивній оцінці складності отримання інформації, а не на наявності об`єктивних, непереборних та незалежних від волі позивача обставин, які унеможливлювали своєчасне звернення до суду.
12. Верховний Суд також зазначив, що надані разом із заявою протоколи огляду вебсайтів не спростовують наведених у цій ухвалі висновків суду, оскільки власне результат пошуку за назвою компанії на окремих інтернет-ресурсах не свідчить про об`єктивну неможливість ознайомлення з офіційно оприлюдненим актом, а лише відображає обраний позивачем спосіб пошуку інформації, а тому такі документи не є належними та достатніми доказами існування реальних перешкод для доступу до змісту указу Президента України з дня його офіційного опублікування.
13. Крім того, з огляду на твердження позивача про те, що дізнатися про застосування санкцій він міг лише за умови постійного моніторингу та ручної перевірки всіх додатків до указів, суд вказав, що такі пояснення фактично зводяться до суб`єктивної оцінки позивачем складності отримання відповідної інформації та не підтверджують наявності об`єктивних, непереборних та незалежних від його волі перешкод, які б унеможливлювали своєчасне звернення до суду, а відтак не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку звернення до адміністративного суду.
14. Також Верховний Суд зауважив, що інформація про застосовані санкції включається до Державного реєстру санкцій (статті 5-3, 5-4 Закону України від 14 серпня 2014 року № 1644-VII «Про санкції» (далі - Закон № 1644-VII)) іє публічною та загальнодоступною, а об`єктивніознаки реалізації санкцій, їх правові наслідки та публічний порядок уведення їх у дію свідчать про те, що особа, до якої застосовано такі заходи, не могла не знати про факт їх застосування.
15. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що як зі змісту позовної заяви, так і зі змісту заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із цим позовом не вбачається мотивів, які б могли вказувати на наявність об`єктивних обставин, що перешкоджали позивачу дізнатись про існування оскаржуваного ним у частині Указу Президента України або унеможливлювали це упродовж шестимісячного строку з моменту його офіційного оприлюднення та набрання ним чинності.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги
16. Компанія СКАЙЛАВ ЛТД (SKYLOVE LTD) не погодилася з таким судовим рішенням та направила до Великої Палати Верховного Суду апеляційну скаргу, за змістом якої просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
17. В апеляційній скарзі позивач доводить, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, а саме статтю 1 Указу Президента України від 10 червня 1997 року № 503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності» (далі - Указ № 503/97), норми якого не поширюються на ці правовідносини, оскільки оскаржуваний Указ № 145/2023 є правовим актом індивідуальної дії (не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а передбачає індивідуалізовані приписи щодо застосування персональних санкцій стосовно позивача; не регулює певний вид суспільних відносин; адресований виключно позивачу та стосується його прав та інтересів), а не нормативно-правовим актом. На думку позивача, Указ № 503/97 регулює правовідносини, пов`язані з оприлюдненням та набранням чинності саме нормативно-правових актів, зокрема, Президента України, а не правових актів індивідуальної дії.
18. Позивач посилається також на те, що суд першої інстанції порушив також норми процесуального права, а саме ст. 122 КАС України. Вказує, що матеріали справи містять докази про час, коли позивач дізнався про порушення своїх прав оскаржуваним Указом № 145/2023, а також про його неможливість дізнатися про існування цього Указу з відкритого доступу в інтернеті за простими критеріями пошуку. Так, він дізнався про факт застосування до нього санкцій з боку України у конкретну дату - 05 січня 2026 року шляхом отримання повідомлення від нотаріуса, який у зв`язку з виконанням своїх обов`язків перевірив особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, та факт застосування до такої особи санкцій відповідних видів. Разом з тим навіть за наявності факту опублікування оспорюваного Указу в офіційних друкованих виданнях України, у позивача не було реальної можливості дізнатись про сам факт ухвалення оскаржуваного Указу і, як наслідок, дізнатись про порушення свого права. Офіційні видання України «Офіційний вісник України», газета «Урядовий кур`єр», інформаційний бюлетень «Офіційний вісник Президента України» у друкованій формі не поширюються за межами України. Отже, позивач, здійснюючи свою діяльність поза межами України очевидно позбавлений можливості дізнатись про факти застосування санкцій з офіційних друкованих видань України. Про факт застосування до позивача санкцій у зв`язку з публікацією оскаржуваного Указу на вказаних офіційних вебресурсах можна було б дізнатись тільки шляхом щоденного моніторингу та ручної перевірки кожного додатка до кожного опублікованого указу на вебсайті Президента України або Верховної Ради України, що не можна вважати розумними та обґрунтованими підставами для висновку про достовірну поінформованість позивача про факт застосування до нього санкцій.
Таким чином, позивач стверджує, що днем, коли він дізнався про факт застосування до нього санкцій, був день, коли приватний нотаріус (як особа, що надає публічні послуги відповідно до пункту 7 глави 3 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, перед вчиненням нотаріальної дії, перевіряє факт застосовування санкцій відповідних видів, передбачених статтею 4 Закону України «Про санкції», рішення про застосування яких прийняте Радою національної безпеки і оборони України та введено в дію указом Президента України, до фізичних або юридичних осіб, що звернулися за вчиненням нотаріальної дії, за відомостями, що містяться у Державному реєстрі санкцій) повідомив позивачу про неможливість реалізації його права внаслідок застосування до нього санкцій, а саме 05 січня 2026 року.
19. Скаржник зауважив, що він не має рахунків у фінансових установах України, не має зареєстрованого рухомого або нерухомого майна в Україні, не має грошових або негрошових зобов`язань чи прав вимоги, які б могли внаслідок застосування санкцій бути безпосередньо обмеженими та внаслідок обмеження яких позивач міг би дізнатись про оспорюваний Указ як про підставу таких обмежень.
20. Позивач вважає, що суд при винесенні ухвали від 04 лютого 2026 року про повернення позовної заяви поклав на позивача заздалегідь недосяжний стандарт доказування в частині спростування факту обізнаності з Указом № 145/2023 з моменту його опублікування у друкованих виданнях України, що порушило право позивача на доступ до правосуддя.
21. Скаржник звертає увагу, що актуальна практика Верховного Суду свідчить про те, що «факт проживання особи за кордоном, тобто поза межами інформаційного простору України» Верховний Суд врахував як суттєву обставину при визначенні дії «презумпції знання закону» у зв`язку з ухваленням судових актів, які є джерелами права.
22. На думку позивача, презюмування поінформованості особи, яка здійснює свою діяльність в іншій країні, про ухвалення відносно неї індивідуальних актів органами державної влади України лише у зв`язку з опублікуванням через офіційні видання (в тому числі онлайн-видання) в межах інформаційного простору України може свідчити про покладення на позивача заздалегідь недосяжного стандарту спростування такої презумпції. До того ж, навіть у разі виправданості застосування такої презумпції у справах щодо застосування санкцій вирішення питання про поновлення строків на звернення до суду з надто суворим тлумаченням норм процесуального права без певної гнучкості призводить до нівелювання права на звернення до суду як такого.
Позиція інших учасників справи
23. Представник відповідача подав відзив на апеляційну скаргу, у якому не погодився з доводами апеляційної скарги, вважаючи їх необґрунтованими, а тому просить залишити скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
24. Подані позивачем пояснення щодо відзиву відповідача за своїм змістом не містять нових обставин чи аргументів, а фактично зводяться до повторення доводів, викладених у позовній заяві та апеляційній скарзі. 
Рух апеляційної скарги
25. Ухвалою судді Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження в цій справі, а ухвалою від 04 березня 2026 року призначено її до розгляду в порядку письмового провадження.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
26. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
27. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
28. Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
29. За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
30. Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо, зокрема, оскарження актів, дій чи бездіяльності Президента України.
31. Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
32. Частиною другою статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
33. Частиною першою статті 118 КАС України передбачено, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
34. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
35. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
36. Отже, строк, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.
37. Відповідно до частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
38. Якщо заяву не буде подано в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС України).
39. Норми КАС України не дають визначення поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Водночас поважними є такі причини пропуску процесуального строку, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду, та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.
40. Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними установлених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.
41. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом на відповідність принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
42. Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
43. Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.
44. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику ЄСПЛ як джерело права.
45. У пункті 41 рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційних повноважень судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків.
46. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.
47. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані [див. рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain), від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka And Sheremetyev v. Ukraine)].
48. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (див. рішення ЄСПЛ від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України» (Diya 97 v. Ukraine), № 19164/04, § 47).
49. У справі «Устименко проти України» ЄСПЛ зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливіше було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.
50. Якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.
51. Cуд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши наведені позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду, визнав їх неповажними та повернув компанії СКАЙЛАВ ЛТД (SKYLOVE LTD) її позовну заяву.
52. Велика Палата Верховного Судупогоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
53. Під час вирішення питання про поважність причин пропуску строку звернення до суду встановлено, що Указом № 145/2023 введено персональні спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (санкції), зокрема, відносно компанії СКАЙЛАВ ЛТД (SKYLOVE LTD) - позивача у цій справі.
54. Згідно з пунктом 19 частини першої статті 4 КАС України індивідуальний акт - це акт (рішення) суб'єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк.
55. Оскаржуваний частково Указ № 145/2023 - акт індивідуальної дії, позаяк не містить загальнообов`язкових правил поведінки, а з урахуванням рішення Ради національної безпеки і оборони України, введеного у дію цим Указом, передбачає індивідуалізовані приписи щодо застосування санкцій до конкретних осіб; адресований цим особам; не регулює певного виду суспільних відносин, а спрямований на припинення конкретних правовідносин.
56. Оскільки Указ № 145/2023 є індивідуально-правовим актом, до спірних правовідносин потрібно застосовувати установлений статтею 122 КАС України шестимісячний строк звернення до адміністративного суду.
57. Суд першої інстанції встановив, що оскаржуваний позивачем у відповідній частині Указ № 145/2023 було офіційно опубліковано в газеті «Урядовий кур`єр» (від 14 березня 2023 року № 51).
58.  Таким чином, оскільки оскаржуваний Указ № 145/2023 опубліковано в газеті «Урядовий кур`єр» (№ 51), то презюмується, що з наступного дня компанія СКАЙЛАВ ЛТД (SKYLOVE LTD) могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів та протягом шести місяців звернутися до суду з відповідним позовом.
59. Згідно з пунктом 3 Указу № 145/2023він набирає чинності з дня його опублікування, а тому перебіг строку на звернення до суду для його оскарження розпочинається саме з наступного дня після його опублікування, тобто 15 березня 2023 року, тож останнім днем на його оскарження було 15 вересня 2023 року.
60. Однак компанія СКАЙЛАВ ЛТД (SKYLOVE LTD) звернулася до суду із цим позовом 15 січня 2026 року, тобто з пропуском установленого законом шестимісячного строку звернення.
61. Зазначаючи про поважність причин пропуску строку на звернення до суду, представник позивача як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді зазначав, що оприлюднення указу Президента України не можна вважати підставою для презумпції обізнаності позивача про порушення його прав.
62. Із цього приводу Велика Палата Верховного Судувважає за необхідне зазначити, що з метою впорядкування офіційного оприлюднення нормативно-правових актів, що їх приймає, зокрема, Президент України, забезпечення регулювання суспільних правовідносин на основі чинних актів, запобігання перекрученню їх змісту, визначення порядку набрання ними чинності, відповідно до статті 57, частин другої та п`ятої статті 94, частини другої статті 102 Конституції України Указом № 503/97установлено, що закони України, інші акти Верховної Ради України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України не пізніш як у п`ятнадцятиденний строк після їх прийняття у встановленому порядку і підписання підлягають оприлюдненню державною мовою в офіційних друкованих виданнях.
63. Указом № 503/97 також визначено, що офіційними друкованими виданнями є: «Офіційний вісник України», газета «Урядовий кур`єр» (частина друга статті 1).
64. Частиною четвертою статті 1 Указу № 503/97 установлено, що офіційним друкованим виданням, у якому здійснюється офіційне оприлюднення законів, актів Президента України, є також інформаційний бюлетень «Офіційний вісник Президента України».
65. Чинним законодавством не передбачено обов'язку Президента України в інший спосібином, аніж шляхом офіційного оприлюднення указів, у тому числі тих, які є актами індивідуальної дії, доводити до відома осіб, яких ці акти стосуються, про їх існування. Це стосується й указів Президента України про застосування санкцій.
66. Оприлюднення указів Президента України державною мовою в офіційних друкованих виданнях вважається належним способом доведення їх до відома. Незнання цього не звільняє від юридичних наслідків, які спричиняє указ, зокрема, при зверненні до суду з пропуском визначеного для цього строку.
67. Відтак опублікування Указу № 145/2023, тобто його оприлюднення, презюмує, що його зміст доведено до всіх зацікавлених осіб.
68. Таку правову позицію Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала в судових рішеннях, зокрема в постановах від 14 листопада 2024 року в справах № 990/241/24, № 990/236/24, від 24 жовтня 2024 року в справі № 990/277/24.
69. За такого правового регулювання правовідносин, пов`язаних з порядком опублікування, зокрема, указів Президента України та набрання ними законної сили, Велика Палата Верховного Судувважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо помилкового висновку КАС ВС стосовно моменту, з якого позивач мав можливість дізнатись про порушення його прав спірним Указом.
70. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частинами другою та третьою статті 122 КАС України чітко визначено момент, з яким пов`язано початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а саме день, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
71. Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх прав.
72. Велика Палата відхиляє як безпідставні доводи апелянта про те, що його перебування за межами України унеможливлювало ознайомлення зі змістом Указу № 279/2023 та своєчасне звернення до суду. Опублікування цього Указу в офіційних друкованих виданнях та його розміщення на офіційному вебсайті Президента України забезпечували загальнодоступність цього акта незалежно від місця перебування позивача. Для ознайомлення зі змістом Указу № 145/2023 не зумовлювало необхідність фізично перебувати на території України, оскільки офіційне оприлюднення в мережі «Інтернет» дозволяло необмежений доступ до документа з будь-якої точки світу.
73. Позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували обмеження його фізичного доступу до джерел офіційного оприлюднення чи фактичну ізоляцію від інформації про публічний акт, що стосується його правового статусу.
74. Сторони зобов`язані вживати всіх можливих заходів для реалізації своїх прав у межах встановлених процесуальних строків. Навіть у складних життєвих обставинах, пов`язаних зі станом здоров`я чи зовнішніми факторами, не усувається обов`язок особи діяти розумно, обачно, а також використовувати доступні способи комунікації із судом, включаючи електронні засоби подання заяв. Відсутність доказів вжиття таких заходів свідчить не про об`єктивну неможливість звернення до суду, а про недбалість у реалізації процесуального права, що унеможливлює визнання причин пропуску строку поважними.
75. Подібний підхід висловлений Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постанові від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22.
76. Отже, скаржник у заяві про поновлення строку звернення до адміністративного суду із цим позовом, а також в апеляційній скарзі не вказав, які саме об`єктивні поважні (непереборні) причини унеможливили його звернення до суду в установлений процесуальним законодавством строк; не навів змістовних і вагомих доводів щодо вчинення ним усіх необхідних і можливих дій, які вказують на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку; не довів, що в цій справі можливість вчасного подання ним позовної заяви не мала суб`єктивного характеру, тобто не залежала від волевиявлення позивача.
77. У цьому випадку пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав і небажання їх реалізувати в повній мірі не є поважною причиною пропуску строку на звернення до суду з відповідним позовом.
78. Аналогічні висновки щодо порядку обчислення строків звернення до суду у справах з подібними правовідносинами, а також стосовно оцінки поважності причин їх пропуску викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 9901/518/19, від 05 лютого 2020 року у справі № 901/520/19, від 30 вересня 2020 року у справі № 9901/68/20, від 08 грудня 2022 року у справі № 990/102/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 990/12/24 та від 14 листопада 2024 року у справі № 990/241/24.
79. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 травня 2024 року у справі № 990/53/24 наголосила на необхідності наведення змістовних і вагомих доводів щодо вчинення усіх необхідних і можливих дій, які б указували на бажання реалізувати свої процесуальні права з метою їх захисту в судовому порядку, зазначивши, що пропуск строку на звернення до суду через пасивну поведінку позивача щодо реалізації своїх процесуальних прав не є поважною причиною для його поновлення.
80. Суд першої інстанції правильно зазначив, що інформація про застосовані санкції включається до Державного реєстру санкцій (статті 5-3, 5-4 Закону №?1644-VII) і є публічною та загальнодоступною, а об`єктивні ознаки реалізації санкцій, їх правові наслідки та публічний порядок уведення їх у дію свідчать про те, що особа, до якої застосовано такі заходи, не могла не знати про факт їх застосування.
81. Отже, твердження позивача про його необізнаність щодо застосування до нього санкцій протягом тривалого часу не узгоджується з правовою природою обмежувальних заходів, які за своєю суттю спрямовані на істотне обмеження правового статусу особи; суперечить суті застосованих обмежувальних заходів, які мають реальні майнові, організаційні та правові наслідки, та публічному характеру рішень про застосування санкцій, які публікуються в офіційних джерелах і є загальнодоступними.
82. Підсумовуючи, Велика Палата Верховного Суду констатує, що обставини, на які посилається позивач на обґрунтування недотримання ним строків звернення до суду, не дають достатніх і переконливих підстав для визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду та його поновлення.
83. Не спростовують правильності висновку суду першої інстанції і доводи позивача про те, що суд неправильно застосував норми матеріального права, а саме статтю 1 Указу № 503/97, норми якої не поширюються на ці правовідносини, оскільки оскаржуваний Указ № 145/2023 є правовим актом індивідуальної дії, а не нормативно-правовим актом, адже пунктом 3 цього Указу визначено, що він набирає чинності з дня його опублікування, тобто порядок набрання ним чинності визначений самим цим Указом, а не визначався судом на підставі норм Указу № 503/97.
84. Крім того, доводи позивача зводяться до вимоги фактичного персонального інформування про указ Президента України як умови початку перебігу строку звернення до суду. Такий підхід не ґрунтується ані на положеннях статті 122 КАС України, ані на практиці Великої Палати Верховного Суду. Закон пов`язує початок перебігу строку не з фактом особистого вручення акта чи моментом настання його практичних наслідків, а з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав. Місцезнаходження позивача за межами України чи відсутність доступу до друкованих видань не є об`єктивними та непереборними перешкодами для ознайомлення з публічним актом Президента України, який був офіційно оприлюднений у встановлений законом спосіб.
85. Зважаючи на викладене, Велика Палата погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав і умов, за яких заява позивача про уточнення позовних вимог у частині скасування Указу № 145/2023 підлягала поверненню позивачу з огляду на пропуск строків звернення до суду.
86. У відповідь на доводи апелянта про обмеження його права на доступ до суду Велика Палата насамперед звертає увагу на те, що ЄСПЛ у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України»).
87. ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
88. У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційних повноважень судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (параграф 41).
89. У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи (справи «Белле проти Франції», «Ільхан проти Туреччини», «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші).
90. Зокрема, аналіз практики ЄСПЛ дозволяє виокремити такі обґрунтування на користь прийняття рішення про поновлення пропущеного строку звернення до суду: 1) рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві; щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Белле проти Франції»); 2) не можуть бути встановлені обмеження щодо реалізації права на судовий захист у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями (справа «Мушта проти України»); 3) суворе застосування строку без урахування обставин справи може бути непропорційним щодо цілі забезпечення правової визначеності та належного здійснення правосуддя, а також перешкоджати використанню доступних засобів правового захисту (справа «Станьо проти Бельгії»).
91. Інші доводи апелянта зводяться до власного тлумачення норм процесуального права. Ці міркування і твердження не спростовують правильності висновків КАС ВС, викладених в оскаржуваному рішенні.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
92. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
93. За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
94. Оскільки рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм процесуального права, то апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись статтями 266, 308, 311, 315, 316, 322, 325 КАС України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу компанії СКАЙЛАВ ЛТД (SKYLOVE LTD) залишити без задоволення.
2. Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 04 лютого 2026 року у справі № 990/16/26 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач О. А. Губська
Судді:	О. В. Білоконь  О. Л. Булейко  І. А. Воробйова  М. М. Гімон  А. А. Ємець  С. І. Кравченко  О. В. Кривенда  		М. В. Мазур  Н. М. Мартинюк  К. М. Пільков  С. О. Погрібний  Н. С. Стефанів  Т. Г. Стрелець  О. В. Ступак