Номер провадження: 22-ц/813/4243/26 
Справа № 495/2720/25
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Кострицький В.В.,
судді Назарова М.В., Коновалова В.А.,
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу Омельченка Євгена Володимировича, який діє в інтересах Акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК" на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2025 року за позовом Акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

установив:

Короткий зміст обставин справи
21 квітня 2025 представник позивача Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відповідно до якого просить: стягнути з відповідачки на його користь заборгованість станом на 18 квітня 2025 року у загальному розмірі 70464, 27 грн, яка складається з наступного: 48 900, 00 грн – загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 19 549, 84 грн – загальний залишок заборгованості за процентами; 0,00 грн – загальний залишок заборгованості за комісією; 2014,43 грн – загальний залишок заборгованості за пенею; витрати по сплаті судового збору у розмірі 2422,4 грн.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 17.07.2024, будучи клієнтом банку, Позичальник уклав з Банком кредитний договір АВН0СТ155101721206586840, щодо надання кредиту у розмірі 48 900, 00 грн строком на 36 місяців (тобто до 16.07.2027 року) зі сплатою процентів у розмірі 55.00 щорічно та комісії в розмірі 0,00 грн.
Кредитний договір складається із Заяви Клієнта та Графіку погашення кредиту.
АТ «А-Банк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав кредит (встановив кредитний ліміт) у розмірі, відповідно до умов Договору.
Кредитний договір підписано боржником за допомогою електронного підпису, використання якого погоджено сторонами в Анкеті – заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківський послуг в А-Банку (заяві на погодження використання електронного підпису).
Станом на 18.04.2025 заборгованість відповідача за вказаним кредитним Договором складає суму у розмірі 70464, 27 грн, яка складається з наступного: 48 900, 00 грн – загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 19 549, 84 грн – загальний залишок заборгованості за процентами; 0,00 грн – загальний залишок заборгованості за комісією; 2014,43 грн – загальний залишок заборгованості за пенею.
Банк неодноразово вживав заходів досудового врегулювання спору шляхом направлення відповідачу повідомлень та дзвінків з вимогою виконати зобов`язання, однак останній на даний час продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованості за договором не погашає, що є порушення законних прав АТ «А-БАНК»
Саме з огляду на вищезазначені обставини позивач і вимушений звернутися із позовом до суду.
Короткий зміст судового рішення
Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2025 року позовну заяву Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.
Рішення суду мотивоване тим, що оскільки відповідач не виконує зобов`язань за договором кредиту, заборгованість не погашено, тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача заборгованість у розмірі 68 449, 84 грн, яка складається з наступного:48 900, 00 грн – загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 19 549, 84 грн – загальний залишок заборгованості за процентами; 0,00 грн – загальний залишок заборгованості за комісією. Разом з тим, суд дійшов висновку, що відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України підстав для стягнення пені не має.
Доводи апеляційної скарги.
Не погодившись із вказаним рішенням, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив суд скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2025 року в частині відмовлених позовних вимог та задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК" в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що норми ЦК України в питанні нарахування пені є загальними та поступаються в пріоритеті застосування нормам спеціального законодавства ЗУ «Про споживче кредитування», прикінцеві та перехідні положення якого встановлюють, що неустойка не застосовується до кредитів, що були укладені до 24.01.2024 (оскільки ЗУ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг" набрав чинності 24.12.2023 + 30 днів), а з 24.01.2024 заборона нарахування відсутня. Тому помилковим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення пені.
Щодо явки сторін
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.
Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 70464, 27 грн. і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині відмови у стягненні пені за кредитним договором, а тому рішення в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами, не переглядається.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 17.07.2024, будучи клієнтом банку, ОСОБА_1 уклала з Банком кредитний договір АВН0СТ155101721206586840, щодо надання кредиту у розмірі 48 900, 00 грн строком на 36 місяців (тобто до 16.07.2027 року) зі сплатою процентів у розмірі 55.00 щорічно та комісії в розмірі 0,00 грн. (а.с. 7-9)
Кредитний договір складається із Заяви Клієнта та Графіку погашення кредиту.
АТ «А-Банк» свої зобов`язання за Договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав кредит (встановив кредитний ліміт) у розмірі, відповідно до умов Договору.
Кредитний договір підписано боржником за допомогою електронного підпису, використання якого погоджено сторонами в Анкеті – заяві про приєднання до Умов та Правил надання банківський послуг в А-Банку (заяві на погодження використання електронного підпису).
Як зазначає позивач, станом на 18.04.2025 заборгованість відповідача за вказаним кредитним Договором складає суму у розмірі 70464, 27 грн, яка складається з наступного: 48 900, 00 грн – загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту); 19 549, 84 грн – загальний залишок заборгованості за процентами; 0,00 грн – загальний залишок заборгованості за комісією; 2014,43 грн – загальний залишок заборгованості за пенею.
Відмовляючи у стягненні пені, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки пеня нарахована у період дії в Україні воєнного стану, то відповідач, на підставі п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України звільняється від обов`язку сплати на користь позивача такої пені.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову АТ «Акцент-Банк» в частині щодо стягнення пені.
Так, відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
В силу частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).
Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.
Звертаючись до суду із даною апеляційною скаргою, АТ «Акцент-Банк» посилається на те, що норми Цивільного кодексу України щодо нарахування пені є загальними та підлягають застосуванню з урахуванням пріоритету норм спеціального законодавства, а саме Закону України «Про споживче кредитування». Прикінцевими та перехідними положеннями цього Закону встановлено, що неустойка не застосовується до кредитних договорів, укладених до 24 січня 2024 року, тоді як з цієї дати така заборона відсутня. У зв`язку з наведеним висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення пені є помилковим.
Проте доводи апеляційної скарги про помилковість висновків суду щодо відмови в стягненні пені є безпідставними.
Так, апеляційний суд враховує, що відповідно до Закону України від 15.03.2022 № 2120-IX "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану", розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено пунктом 18, який передбачає, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється, зокрема, від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24.02.2022 за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Верховний Суд у своїй постанові від 31.01.2024 № 183/7850/22 (61-14740св23) зазначив, що тлумачення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань: в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ч. 2ст. 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого відповідним законом України від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває до теперішнього часу.
Оскільки пеня за кредитним договором нарахована за період воєнного стану, то відповідач звільняється від обов`язку її сплати на користь АТ «Акцент-Банк».
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення пені у розмірі 2201,44 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не підлягає застосуванню у цій справі, оскільки є загальною нормою законодавства і стосується лише кредитних договорів, укладених до 24.02.2022, а також на те, що у цій справі має бути застосовано спеціальний Закон України «Про споживче кредитування», на підставі якого укладено спірний кредитний договір з умовою про сплату пені, відхиляються колегією суддів, з огляду на таке.
Пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України не містить у собі вказівки, що він застосовний до договорів, які укладені лише до 24.02.2022.
Відповідно до статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України.
Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України.
Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч. ч. 3-4 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Згідно з вимогами ч. 4 ст. 14 ЦК України, особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.
Зміст і суть відносин між сторонами у цій справі- це виконання позичальником, грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит банком.
Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) зроблено правовий висновок про те, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, який має юридичну силу закону України, містять однопредметні приписи різного змісту, то пріоритетними є приписи ЦК України (п. 69 постанови).
Отже, сторони вправі в умовах договору обумовлювати сплату пені, але зобов`язані враховувати положення основного акту цивільного законодавства, яким є Цивільний Кодекс України, яким визначено, що у період дії воєнного стану особа звільняється від виконання цивільного обов`язку щодо сплати пені, встановленої кредитним договором.
Отже, суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини.
Водночас, як зазначає скаржник у даній справі, п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування» встановлено, що у разі прострочення споживачем у період з 01.03.2020 до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності ЗУ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У тому числі, але не виключно, споживач у разі допущення такого прострочення звільняється від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, передбачених договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Дія положень цього пункту поширюється, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону.
З системного аналізу як приписів п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування», про які вказує скаржник, так і п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який застосував суд першої інстанції, відхиляючи відповідні позовні вимоги, вбачається, що відповідні положення ЗУ «Про споживче кредитування» не мають предметом свого правового регулювання правовідносини щодо нарахування пені під час воєнного стану в державі, а стосуються унормування цивільного законодавства у зв`язку з іншими обставинами, а саме прийняття ЗУ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг".
Відтак аргументи скаржника у даній справі свого підтвердження при апеляційному перегляді не знайшли.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині.
Докази та обставини на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в оскаржуваній частині.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -
ухвалив:
Апеляційну скаргу Омельченка Євгена Володимировича, який діє в інтересах Акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК"- залишити без задоволення.
Заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 25 липня 2025 року- залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя        В.В. Кострицький

Судді          М.В. Назарова

В.А. Коновалова